Tine
Date: 2025-01-02T00:00:00+00:00
Keywords: War stories; Schleswig-Holstein War; 1864 -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Tine

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Tine

Author: Herman Bang

Translator: Toivo Lyy

Anna-Maria Tallgren

Release date: January 2, 2025 [eBook #75022]

Language: Finnish

Original publication: Otava, 1919

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TINE ***

language: Finnish

TINE

Kirj.

Herman Bang

Tanskankielestä suomentanut

Anna-Maria Tallgren

Runot suomentanut

Toivo Mähönen

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1919.

ÄITINI MUISTOLLE.

Tämä kirja kuuluu Sinulle.

Silloin kun Sinä vielä olit voimakas ja onnellinen, lähdimme kerran — niinkuin usein hämärissä, kun minä olin pikkupoika — »toivomus-matkalle» kaupungin katuja pitkin: puotien ikkunoissa osoitimme kaikkea sitä, jota toivoimme itsellemme, jaoimme nuo ihanuudet, jotka eivät olleet meidän, ja kiistelimme niistä. Sinä päivänä pysähdyimme myös kirjakaupan ikkunan ääreen, ja Sinä luit kaikki kirjojen nimet ja sanoit: »Kun Sinä kerran kirjoitat kirjan, niin pane minun nimeni sen kansilehdelle.»

Ja sitten, kun Sinä jo olit sairas ja me niin usein kuljimme »Lundenin» harventunutta puistikkokujaa — Sinä tarvitsit syyskuun myöhäistä aurinkoa — tartuit eräänä päivänä käteeni ja sanoit äänelläsi, joka oli tullut niin täyteläiseksi tuskasta ja hyväilyistä: »Kun minä olen kuollut ja sinusta, poikani, kerran on tullut taiteilija, tahdotko silloin pitää huolta, lupaa minulle pitää huolta, että ihmiset — eivät vallan minua unhota?»

Ja Sinä itkit, äiti, että Sinun piti kuolla.

Mitä Sinä pyysit, en ole milloinkaan unohtanut.

Nyt kirjoitan niinesi tämän kirjan kanteen. Minä tiedän, se ei ole Sinun rakkautesi, ei myöskään Sinun sydämesi tai henkesi arvoinen. Mutta tämä kertomus on orastanut mielessäni, kun muistelin Sinua ja sitä paikkaa, jossa minut synnytit. Kuolemaasi asti sanoit sitä paikkaa kodiksesi.

Vainon aika ja vieras valta hävitti piankin sen valoisan seudun, jossa Sinun oli viihtyisä ja hyvä olla Sinun, jonka olisi pitänyt saada elää ilossa ja auringossa. Niinkuin viholliset vanhaan kotiimme, niin tulivat onnettomuudet meidän päällemme.

Ja nyt, kun Sinä jo aikoja olet ollut kuollut, piirrän minä nimesi tähän kirjaan, joka puhuu tappiomme ajasta ja kadotetusta kodistamme.

* * * * *

Teen sen nyt, jolloin nuoruuteni on mennyt, ja jolloin kaikki, mitä kymmenen vuoden kestäessä olen kirjoittanut, kirjoittanut elääkseni ja kirjoittanut kirjoittaakseni, näkyy minulle usein niin äärettömän kaukaisena ja niin äärettömän selvänä.

Kaksi taistelee — eikä taistelu kai milloinkaan täysin taukoa — kaikissa näissä sanoissa: minun vanha sukuni ja Sinä, joka tulit siihen, uutena ja vieraana. Sinä kannoit sen nimeä intomielisellä hellyydellä. Sinä rakastit sitä niinkuin minäkin. Sata vuotta oli se kasvattanut valtiomiehiä, joita maa ei ole unhottava, kuuluisia lääkäreitä, jotka polvesta polveen olivat suurimmat ja enimmin rakastetut pohjoismaissa.

Mutta sittemmin tulivat sen pojat papeiksi, sillä he pyörtyivät nähdessään verta, ja toimettomiksi raukoiksi, joitten tyhjät aivot vaativat keinotekoista lämmitystä.

Sinä kerroit minulle usein sukuni kunniasta. Eräs sen suuria lääkäreitä jätti minulle kertomuksen kaikista sen erheistä ja sairauksista: hän tahtoi punoa — opiksi — lankansa sukuhistoriaan.

Oma sukuni se varmaan minussa kirjoitti niin paljon, paljon — nuoruudessani.

Mutta myös Sinä, Äiti, kirjoitit oman osasi.

Stella Høeg ja Nina ja Agnes neiti ja Katinka rouva — he ovat sinun vertasi. He ovat sinua ja vain sinua. He ovat Sinun riemusi ja Sinun surusi lapsia. Heillä on Sinun kasvosi ja Sinun äänesi. Kun he rakastavat ja kärsivät, rakastaa ja kärsii Sinun sydämesi. He menivät nuorina hautaan kuten Sinä, Sinun murheesi takia.

Ja jos he elävät — edes jonkun lyhyen vuoden — et Sinä sillä aikaa saa joutua unhotukseen.

Tämän kirjan lehdelle piirrän nimesi, muistoksi siitä valoisasta ajasta ja kodista, joka häämöttää aivan kuin äkkiä suljetun oven takaa. Niinkuin vainon aika tuhosi vanhan kotimme, niin tulivat piankin onnettomuudet ja kuolema meidän luoksemme.

Herman Bang.

I.

Tine juoksi juoksemistaan, itkien, vaunujen kupeella, ja rouva Berg huusi viimeiset sanat kovalla äänellä pimeään ja tuuleen:

»Panettehan kuntoon — sinisen huoneen — — — illalla — — vielä tänä iltana.»

»Panen, panen», vastasi Tine; hän ei voinut puhua kyyneliltään.

»Ja sano terveisiä — sano terveisiä», huusi rouva Berg itkunsa keskeltä; tuuli vei hänen sanansa. Vielä kerran juoksi Tine vaunujen viereen tahtoen tarttua hänen ojennettuun käteensä, mutta ei yltänyt siihen enää. Sitten hän pysähtyi, ja vaunut katosivat äkkiä pimeyteen, ikäänkuin suuri varjo. Niiden ääntä ei enää kuulunut.

Tine palasi kotiin puistotietä, pihan poikki, jossa metsästyskoirat ulisivat hiljaa. Hän avasi oven käytävään: se oli niin autio tyhjine naulakkoineen ja Herlufin leikkikalunurkkauksineen, josta kaikki oli viety pois. Hän meni keittiöön, jossa käryävä talikynttilä lekotti illallisjäännösten keskellä.

Renkituvassa istui väki hiljaa pöydän ympärillä, Lars pöydänpäässä.

»Minulla on terveisiä», sanoi Tine puoliääneen, ja taas tuli hiljaista. Vain Maren, joka esiliina päähän kiedottuna oli kuin tutiseva nyytti, päästi uunin luota pari pitkäveteistä valitusta.

»Niin», sanoi Lars miettiväisenä kotvan kuluttua: »he ovat siis poissa», sanoi hän, ja torppari nyykäytti myönnytykseksi.

»Sitte kai meidän on pantava kuntoon metsäherraa varten», sanoi Tine, matalalla äänellä kuin ennen, ja lähti huoneesta sisäkkö Sofin seuraamana, jonka piti olla apuna.

Käytävässä hän avasi oven arkihuoneeseen. Lamppu paloi rauhallisesti tyhjällä pöydällä, ja ovet, jotka veivät muihin huoneisiin, olivat avoinna: aukot ammottivat kuin kolme hiljaista ja tummaa kitaa autiota huonetta päin.

»Ompelupöydän hän otti mukaansa», sanoi Sofi. »Niin», huokasi Tine. Paikka korokkeella oli tyhjä. »Ja kuvat», sanoi Sofi osoittaen sormellaan.

Peilin ympärillä näkyi tapetissa vaalenneita läikkiä; niiltä kohdin oli kuvat otettu alas.

Itku oli nousta Tinenkin kurkkuun, ja hän kääntyi pois: »Ehkä me sitte alkaisimme», sanoi hän, ja he nousivat kynttilät kädessä portaita pitkin makuuhuoneeseen. Parivuoteet seisoivat vierekkäin; niitä verhosi yhteinen peite, sama, jonka Tine oli virkannut viime jouluksi. Jalkopäässä seisoi Herlufin sälevuode tyhjennettynä.

Nähdessään tuon tyhjän vuoteen alkoi Sofi uudestaan itkeä. Talikynttilä kädessä rupesi hän muistuttele maan poikasen ensi aikoja; hän oli ollut Herlufin ensimmäinen hoitajatar, eikä hänelle koko maailmassa ollut muuta poikaa kuin Herluf.

»Hän oli tuskin syntyny, kun minust tuli hänen lapsenpiikans», sanoi hän juutinmaanmurteellaan, johon kuului merkillisen puristettu puhetapa: oli kuin hänen olisi ollut vaikea oikein saada auki suunsa, ja hän nielaisi kielen useimmat e-äänteet.

»Hän ei antanu muiden kantaa itteäns kuin minun ja rouvan» — hän nyyhkytti joka sananvälissä — »ei, hän ei antanu…»

»Minä olen sitt kantanu hänet kerran jos toisenkin rouvan tykö», sanoi hän, »aamuisin… silloin hän tahtoi päästä rouvan tykö» — hän hymyili äkkiä kyynelten lomitse — »sinne lämpimään, pojanressukka», lopetti hän ja itki taas.

»Niin», sanoi Tine, joka istui vuoteen syrjällä.

Hän ajatteli talviaamuja, jolloin hän huivi päässä juoksi tänne, päivän sarastaessa. Hän löi kämmenellään kolme kertaa makuuhuoneen oveen, herättääkseen rouva Bergin ja Herlufin, jotka nukkuivat makeassa unessaan.

Rouva Berg pääsi unisena istumaan vuoteessaan. »Se on Tine, se on
Tine», huusi hän lyöden käsillään tyynyyn.

»Kahvia —-kah —vi—a», huusi hän iloisella äänellään, niin että se kuului aina alas, keittiöön asti, ja Herluf alkoi riemuissaan hyppiä vuoteessaan kuin orava, pitkässä yöpaidassaan.

Heidän jutellessaan sai Tine kengät jalasta ja pääsi Bergin vuoteen jalkopäähän; hänellä oli tyyny päällään pysyäkseen lämpimänä.

Noin saattoivat he istua ja pakista tuntikaupalla. Herluf leikki »kiinalaista» ja harritti sormiaan, Herluf heitti kuperkeikkaa kaikkien tyynyjen yli; rouva Berg ja Tine nauroivat, niin että vuoteet heilahtelivat ja keinuivat; Sofi asettui ovensuuhun kahvitilkka kipossaan, saadakseen olla hänkin ilonpidossa mukana.

Mutta vihdoin Sofi saattoi närkästyä Herlufin puolesta ja sanoi seistessään siinä oven pielessä: »Ei kai lapsen tartte sill laill teuhata ja näytellä tiatteria», sanoi hän ja poimi pojan vuoteesta, kantaakseen hänet arkihuoneeseen ja pukeakseen lämpimässä vaatteet päälle.

Rouva Berg ja Tine jäivät vuoteisiin, jutellen idät ja lännet; rouva Bergin suu ei koskaan pysynyt kiinni hänen ollessaan lukkarin Tinen kanssa — kunnes Tine äkkiä kimposi kohona vuoteesta: käytävän ovessa kuljettiin!

»Metsäherra!» huusi hän ja löysi tuskin kenkiään kiireessä.

»Sulje ovi, sulje», huusi rouva Berg, »suljehan toki!» Ja Tine sai avaimen kierretyksi ympäri.

»Niin, niin, Henrik, minä puen päälleni», huusi hän Bergille, joka kolkutti, ja hän käski Tinen kolistella pesuvehkeitä, niin että mies saattoi luulla hänen olevan jo ylhäällä.

‒ ‒ ‒ Sofi seisoi yhä kynttilöineen sälevuoteen edessä ja jutteli Herlufistaan ja vuodatti kyyneleitä muistellessaan sekä hyvää että pahaa.

»Mutta aika vintiö hän vain oli», sanoi hän- »Niin, se hän oli», kertasi hän.

Tine istui vielä vuoteen reunalla ja hymyili: »Niin, kyllä vain rouva
Bergillä oli päähänpistonsa», sanoi hän.

Hän ajatteli sitä aamua, jolloin metsäherra juuri kulki käytävänovessa, heidän istuessaan vuoteissaan kesken parasta pakinaa, ja rouva Berg oli tarttunut äkkiä hänen molempiin sääriinsä — metsäherra oli jo portaissa — ja työntänyt hänet metsäherran tyynyn alle — metsäherra oli jo ovessa. — »Ole hiljaa, ole hiljaa», kuiskasi rouva Berg — —

Metsäherra astui huoneeseen: Tine makasi kuin hiiri.

Ja rouva Berg kertoi ja jutteli metsäherran kanssa, joka kuunteli ja nauroi ja istuutui — keskelle vuodettaan.

»Sinä istut Tinen päälle, sinä istut Tinen päälle», huusi rouva Berg vallan hengästyneenä naurusta… ja Tine ryömi vuoteesta, tulipunaisena kasvoiltaan, itku kurkussa, ja ryntäsi ulos huoneesta, alas portaita, juoksi koululle saakka, eikä tullut metsäherrantaloon kolmeen päivään, niin häntä hävetti.

— — — Tine nousi, ja he alkoivat tyhjentää makuuvaatteita metsäherran vuoteesta ja koota ne oven ulkopuolelle.

»Ota kynttilä», sanoi Tine. Hän ei voinut katsella tyhjennettyä huonetta.

He kantoivat tyynyt ja patjat portaita alas ja huoneitten läpi, joiden kaikki ovet jäivät auki heidän jälkeensä.

»Tääll on niin tyhjää, niinkuin me kaikk oltais menty», sanoi Sofi.

»Niin», sanoi Tine, päästäen patjan putoamaan.

Sininen vierashuone oli kylmä kuin kellari, kukaan ei ollut asunut siellä sitte suven. Toinen vierassänky kannettiin pois ja toinen asetettiin pitkittäin seinää vasten.

Sillä aikaa kuin Tine ja Sofi vielä järjestelivät paikoilleen lakanoita ja pesuvehkeitä, tulivat vanhat Bøllingit hakemaan tytärtään.

Kun matami Bølling tuli arkihuoneeseen, jossa tuntui vetoa kaikista ovista, jäi hän seisomaan käytävämatolle ja katseli ympärilleen kyynelet silmissä: »Niin, nyt he ovat poissa», sanoi hän ja pani kätensä ristiin.

Molemmat vanhukset istuutuivat hiljaa tavallisille paikoilleen, kahdelle tuolille sohvapöydän viereen, hiukan ulompana lattialla — he eivät koskaan tahtoneet istua sohvaan metsäherran talossa, sen tuli olla rouva Bergin paikka — ja Tine jatkoi kulkuaan ulos ja sisään, ja Sofi toi puita siniseen uuniin: hän oli käynyt välillä kietomassa liinan päähänsä.

Liina oli merkkinä siitä, että matka oli aiheuttanut »hänen päänsärkyns». Hän sai säännöllisesti päänsärkynsä viitenä viikon seitsemästä päivästä, ja silloin oli miltei mahdotonta houkutella hänestä muita sanoja kuin »ei» ja »niin» taikka saada häntä tekemään muuta kuin kaikkein välttämättömintä. Suurpyykin jälkeen Sofi lepäsi viikon päivät päänsäryssään ja piti kurissa koko taloa.

Tine näyttäytyi metsäherran huoneen ovessa: »Tahdotteko tulla katsomaan», sanoi hän, »nyt olemme valmiit».

»Niin, käydäänpä katsomassa», vastasi vanha Bølling, ja he menivät metsäherran huoneen kautta siniseen kamariin, jossa toinen kapea vuode seisoi yksinään vaaleansinistä seinää vasten ja jossa oli niin kylmä, että molempia vanhuksia hytisytti.

He seisoivat kaikki kolme vuoteen vieressä — Tine oli ripustanut seinälle rouva Bergin kuvan, päänaluksen yläpuolelle.

»No, tässähän hän nukkuu oikein komeasti», sanoi Bølling koettaen nauraa hiukan: he olivat kaikin aivan näännyksissään alakuloisuudesta.

»Niin, kun tämä vain saadaan hyvin lämmitetyksi», sanoi matami, »kun täällä tulee lämmin, auttaa se paljon».

He palasivat arkihuoneeseen ja istuutuivat jälleen, Tine kohokkeelle, ompelupöydän vanhalle paikalle. He eivät puhuneet paljon, vain jonkun sanan silloin tällöin, ja kaikki istuivat samoissa ajatuksissa.

Matami Bølling istui ja keinutti yhä päätään ja katseli huonetta.

»Niin — tämä oli totisesti ihana koti», sanoi hän. Molemmat vanhat Bøllingit käyttivät lakkaamatta sanaa »totisesti», se tuli heiltä ikäänkuin viran puolesta, ja se johtui Bøllingin uutterasta raamatun viljelyksestä.

Matami istui jälleen hetkisen, hänen ajatuksensa kääntyivät toisaanne: »Tulihan kaikki hyvin mukaan, ja oliko kaikki hyvin pakattua?» kysyi hän. »Oliko karhunmarjat sidottu lujasti kiinni laatikkoon?»

Karhunmarjat olivat kaksi ruukkua hilloa, jotka matami Bølling oli keittänyt rouva Bergille Kööpenhaminaan vietäviksi.

»Sillä se on hänen parasta hilloaan, Tine», sanoi matami, »parasta hilloaan… ja sanotaan, ettei niitä ole saatavissa siellä, karhunmarjoja…»

»Metsäherra itse köytti ne kiinni, äiti», sanoi Tine.

»Me olemme sitte kerran jos toisenkin» - matami Bølling puhuu yhä samalla hiljaisella äänellä — »syöneet karhunmarjoja tässä talossa — ja marmelaatia — Ja korppuja», lopetti hän, pienen vaitiolon jälkeen.

»Niin olemme», sanoi Tine katsoen ulos suoraan eteensä.

Hän ajatteli iltoja, jolloin heille tuotiin sana koululle — useimmiten silloin kun metsäherra oli poissa — ja he saivat teetä, ja hilloruukut ja korput tulivat pöytään, ja he söivät teevadeilta, ja juttelivat, ja rouva Berg ja hän nauroivat ja lauloivat.

»Lauletaan jotain, Tine, lauletaan jotain», huusi rouva Berg ja löi sohvanselkämykseen; ja he kajauttivat »Herra Pederin» ja »Lennä, lintu, yli Furejärven aaltojen» ja »Kuningaslehdossa», kunnes sävel, liukui valssiksi ja he kiepahtivat ympäri lattiamatolla, ja rouva Berg pyysi hengästyneenä maitopunssia, joka kannettiin sisään kiviruukussa.

»Niistä on sentään muutamiksi illoiksi, Tine», sanoi matami Bølling, joka yhä ajatteli karhunmarjoja, »niin että he sielläkin voivat olla kuin kotonaan».

Ja vanha Bølling, joka istui kädet ristissä eikä kuullut mitä toiset puhuivat, vaan hautoi omia ajatuksiaan: nyt oli jo kolmetoista otettu tästä pitäjästä, sen hän oli itsekseen laskenut — vanha Bølling sanoi:

»Niin, niin, tapahtukoon Herran tahto», sanoi hän ja nousi tuoliltaan.

Vanhusten piti lähteä kotiin: Tine jäisi vielä, odottamaan metsäherraa. Mutta Tine ei antanut heidän vielä mennä, ensin oli heidän autettava häntä; hän ei voinut sietää niitä silmiinpistäviä ammottavia läikkiä peilin ympärillä, heidän täytyi ripustaa jotain muuta sijalle — jotain joka peittäisi. Hän otti »Kuningas Fredrikin» ja »Istedin taistelun» ja »Frederician» puutarhahuoneesta, ja molemmat vanhat kannattivat kuvia, hänen irroittaessaan peiliä.

Matami Bøllingillä oli kädessään Istedin sankarit, jotka taistelivat yhä, valkeat siteet otsalla. Hän vaipui katselemaan niitä, ja pari kyyneltä putosi lasille: hän ajatteli niitä, jotka nyt menettäisivät liikuntakykynsä ja henkensä.

»Tule, Mutter», sanoi Bølling ja otti kuvan, mutta hänkin piteli sitä niin kauan, että Tinen itsensä oli otettava se hänen käsistään.

Kuvat saatiin seinälle, ja vanhukset, joilla jo oli päällysvaatteet yllään, istuutuivat uudestaan tuoleilleen ja katselivat Istedin sankareita ja »Kuningasta».

Tine oli mennyt ulos ja tuli takaisin, kantaen neljättä kuvaa, joka oli riippunut eräässä toisensa vierashuoneessa. Se esitti Kristian kuningasta perintöruhtinaana, hevoskaartin univormussa. Tine löi naulan Kuningas Fredrikin kuvan alle ja ripusti Kuningas Kristianin tyhjälle paikalle.

Hetken seisoivat he kaikki kolme äänettöminä noiden neljän kuvan edessä.

»Niin, niin, Tine, se on vallan oikein», sanoi Bølling vihdoin, »hän on kuitenkin kuningas».

Vanhukset astuivat käytävään. Talikynttilä keittiössä oli sammumaisillaan. Tine asetti sen ikkunaan, jotta se hiukan voisi valaista pihaa vanhemmille. Panimohuoneesta kuului aika melu; Maren oli sulasta surusta alkanut pestä lattiaa keskellä pimeintä yötä ja veisasi murheellisella virren nuotilla, niin että kaiku, vastasi ladon seinästä:

Kuningas Fredrik kuolon unta jo nukkuu tyyninä paareillaan: nyt itkee koko valtakunta menoa uljaan ruhtinaan, mi aina lausui: »Muistakaa, ett' isäin muisto velvoittaa!»

Vanhemmat olivat jo tiellä, mutta Tine jäi seisomaan portaille. Hän kuulosti, metsästyskoirat murisivat kopissaan.

Tine hymyili äkkiä: hänpä ottaa ne sisälle arkihuoneeseen; se ilahuttaa metsäherraa hänen tullessaan kotiin; edes joitakin eläviä olentoja ottamassa vastaan.

Ja hän astui pihan poikki ja avasi ovet, sekä luhdin että koirakopin. Ajax ja Hektor hypähtivät häntä vastaan hiljaa ynisten ja kimposivat sitten hänen edellään avointa käytävän ovea kohti.

Arkihuoneessa Tine istahti tyhjälle korokkeelle. Hänestä tuntui, niinkuin hän ei milloinkaan ennen olisi ollut niin surullinen, niin lamautunut ja surullinen kuin nyt siinä tuijottaessaan ulos autiolle pihalle. Kynttilä keittiön ikkunassa hulmahti vielä kerran ja valaisi ladon valkeata seinää; sitten sammui sekin, ja hän näki vain pähkinäpuun varjon keskellä pimeätä pihaa.

Eilen illalla istui rouva Berg hänen vieressään tässä korokkeella ja katseli lehdetöntä puuta: »Voinkohan palata tänne silloin kun se taas on lehdessä?» oli hän sanonut ja itkenyt ja kietonut kätensä Tinen kaulaan.

Ulkona panimohuoneessa Maren veisasi yhä, niin että kaikui pimeässä yössä:

Ja siksi itkee kaikki kansa, on kiinni portit riemujen; sydämet kiitos-uhrinansa sitovat iki-seppelen: näät kuole muisto milloinkaan ei Tanskan Fredrik-autuaan!

Tine istui ristityt kädet helmassaan, ja Ajax ja Hektor makasivat silmät valppaina lattiamatolla hänen jalkojensa juuressa. — — —

Koirat ponnahtivat pystyyn, ja vaunut vierivät portaiden eteen. Metsäherra palasi kotiin. Hän tuli käytävään, jossa Sofi piteli kynttilää, ja toi terveisiä Herlufilta ja rouvalta.

»Ja minäkin olen saanut kutsun», sanoi hän lyhyesti.

Hän astui huoneeseen, ja Tine seurasi. Tine kulki hitaasti ja sammutti kynttilät pianon päältä, toisen toisensa jälkeen, jotka hän oli sytyttänyt.

»Kaikki tulee yht'aikaa», sanoi Berg.

Se oli ollut Tinen ainoa ajatus: kaikki tulee yht'aikaa; ja sitten hän ajatteli ja kysyi: »Tietääkö rouva?»

»Tietää — Jessen toi sanan höyrylaivalle.»

He istuutuivat pöytään, jonka Tine oli kattanut, ja alkoivat puhua hiukan hitaalla ja verhotulla äänellä siitä, kuinka talonhoidon saisi järjestetyksi ja jokapäiväiset askareet: työvoimia oli vaikea saada, Larsin piti ehkä lähteä mukaan, ja useimpien torpparien oli niinikään mentävä.

Metsätöiden piti kai enimmäkseen jäädä; niihin ei liikenisi käsiä.

»Ei», sanoi Tine.

He puhuivat niistä, jotka olivat saaneet kutsun. Pian ikään oli mies talosta. Heidät otettiin keskellä kiireisintä aikaa kodeistaan.

Niin, Anders katonpanijan kotona oli surkeata. Ane oli ollut tänään koulussa, molemmat pienoiset sylissään — — kuinka hän itki, kuinka hän itki… Sillä nyt oli Andersin lähdettävä — — ja miten tulisi Ane yksin toimeen?… Kuinka hän itki…

Lausuessaan tuon sanan alkoivat Tinen omatkin huulet vavahdella.

»Niin», sanoi Berg, »heidän luonaan asuu veli, joka oli mukana viimeisessä sodassa hänen molemmat säärensä ovat poisammutut…»

»Niin», sanoi Tine hiljemmin, ja äänettömyyden jälkeen: »juuri nuo raajarikot saattavat toiset pelkäämään».

He istuivat hetkisen vaiti: Koirat kulkivat hyväilynkipeinä edestakaisin, mutta kumpikaan ei huomannut niitä. Berg alkoi jälleen puhua talonhoidosta. Sijaisesta ei ollut hätää. Käsipuoli parooni Staub oli vapaana, hän olisi kyllä käytettävissä.

»Hänhän on jo saanut osansa», sanoi hän, »vahingonlaukauksesta». Ja miltei samaan menoon, nojautuen seinään ja katsoen suoraan eteensä valoon, sanoi hän: »Nyt he ovat jo kaukana merellä.»

Tinestä tuntui, niinkuin metsäherra, sitä sanoessaan, seuraisi heitä silmillään meren yli; ja hän tahtoi keksiä jotain kerrottavaa, joka virkistäisi Bergiä, saisi hänet valoisammalle mielelle. »Juuri siksihän sinä istut täällä», puhui hän itsekseen, »se vielä puuttuisi, että sinäkin rupeaisit valittamaan». Mutta hän ei keksinyt mitään. Eiväthän he yleensäkään olleet vaihtaneet kovin monta sanaa, metsäherra ja hän; hän ei koskaan uskaltanut jutella metsäherran kanssa niin mutkattomasti kuin jonkun toisen, ruununvoudin tai Götsche kappalaisen tai muiden kanssa, joita kohtaan hän ei tuntenut sellaista arvonantoa: kun oltiin metsäherrantalossa, niin rouva Bergin kanssa juteltiin. Viimein hän sanoi äänellä, joka oli olevinaan reipas:

»Ja me, jotka juuri hommasimme sinisen kamarin kuntoon — olisimmepa voineet säästää sen vaivan itseltämme, Sofi ja minä!» Hän nousi.

»Joko se on kunnossa! Te saatte sitten kaikki tehdyksi, Tine.» Berg otti hänen kätensä, ja veri syöksyi Tinen kasvoihin — niinkuin yleensäkin kaikista pikkuseikoista, kun hän vain oli metsäherrantalossa.

»Eikö metsäherra tahtoisi nähdä sitä?» sanoi hän ja avasi oven, mutta pysähtyi yht’äkkiä työhuoneeseen, ja Berg meni yksinään vieraskamariin.

»Miten siellä oli somaa ja lämmintä», sanoi Berg tullessaan takaisin.

Tine tahtoi lähteä. Hänestä oli niin omituisen painostavaa, aivan kuin he olisivat olleet kahden koko talossa -— autiossa talossa. Mutta metsäherra lähestyi pöytää ja sanoi:

»Uusissa lehdissä on selostus hautajaisista. Emmekö lue sitä ensin?»

Tinelle oli juhla, kun metsäherra luki ääneen sanomalehtiä, jotka tulivat keskiviikko- ja lauantai-iltoina, taikka jotain kirjaa, joka otettiin hyllyltä — siellä oli Oehlenschlägerin kaikki murhenäytelmät.

»Kiitos», sanoi hän. »Mutta varmaan Sofikin tahtoisi kuunnella.» Ja hän meni hakemaan palvelijatarta, joka istui ja nukkui pää siteessä uunin vieressä. Sofi seurasi Tineä ja istui nurkkaan kirjakaapin viereen, jossa hänen oli tapa istua ja kuunnella, kun luettiin ääneen.

Berg avasi hitaasti surureunuksisen lehden ja laski hetkeksi kätensä sen päälle: »Nyt hän on siis päässyt lepoon», sanoi hän liikutetulla ja matalalla äänellä.

Puoliääneen alkoi hän lukea selostusta »Kuninkaan viimeisestä matkasta».. Koko talossa oli aivan hiljaista, ei kuulunut muuta kuin hänen hillitty äänensä.

Tine ei seurannut sanoja, kuunteli vain ääntä, jonka hän muisti niin monista hiljaisista illoista, ja hän näki edessään rouva Bergin, sellaisena kuin tämä istui siinä lampun valossa, ja hän kuuli rouvan nauravan, niinkuin hänen tapansa oli nauraa Tinen virtaaville kyynelille, kyynelille, jotka taas purkautuivat esiin, toinen toisensa jälkeen.

… »pian sytytettiin lyhdyt ja soihdut, jotka valaisivat kuninkaan viimeistä matkaa, ja asukkaat pitkin tietä kilpailivat osoittaakseen vainajalle viimeistä kunniaa. Kaikissa torneissa soitettiin kelloja, ja kaikissa taloissa ja mökeissä — köyhimmissäkin — oli kynttilöitä joka ikkunassa. Moneen paikkaan oli kokoontunut äänetön katselijajoukko, keskellä hiljaista yötä.»

Nurkassa muuttui Sofin nyyhkytys äänekkääksi itkuksi, mutta metsäherra luki edelleen:

— — — »Vaunut pysähtyivät aivan aseman eteen; nuo kahdeksan mustalla peitettyä hevosta riisuttiin valjaista, ja tallipalvelijat, jotka jalkaisin olivat seuranneet korkeata herraansa, kuljettivat ne pois; purjekangasvaate pingotettiin yli vaunujen, jotta se suojaisi niitä ja arkkua hienolta sateelta, jota oli alkanut vihmoa. Husaarit suorittivat viimeistä yövartiopalvelusta kuningas Fredrik VII:lle.»

Berg pysähtyi hetkeksi; hänen äänensä alkoi käydä käheäksi.

Tine istui ja katseli suoraan eteensä: hän ajatteli niitä murhenäytelmiä, joita he olivat lukeneet uudestaan ja uudestaan, murhenäytelmää Akselista ja myös kuningatar Zoésta… Viidennessä näytöksessä alkoi rouva Bergkin itkeä, ja kun tuli jokin oikein kaunis kohta, puristivat he toistensa käsiä pöydän alla.

Berg luki edelleen viimeisestä saattueesta ja puheista. Hänen äänensä oli käynyt niin liikutetuksi, että sitä tuskin kuuli:

… »Hän on nyt kutsuttu pois kansansa keskuudesta, mutta sen rakkaus seuraa häntä hautaan sydämellisin jäähyväisin. Niihin yhtyvät kaikki puolueet, sotilas, joka taisteli hänen ja isänmaan puolesta tantereella; jokainen, joka rauhan työssä tunnustaa, että uutteruus ja hyvinvointi on elpynyt hänen hallituskaudellaan; talonpojan kunniallinen sääty, jolle Fredrik seitsemäs on saanut valmiiksi sen, minkä Fredrik kuudes aloitti…»

»Niin», sanoi Berg, »se on totta».

Tine hätkähti hänen pysähtyessään, ja kun Berg jatkoi kuunteli hän sanoja; tämä oli siis viimeinen ilta, kun he lukivat yhdessä — pitkiksi ajoiksi, ties kuinka pitkiksi ajoiksi…

… »Taas nostettiin arkku paikoiltaan ja kannettiin kappeliin, jonka portaille airuet ja osa saattojoukkoa oli asettunut. Kirkonmiehet etumaisina kulki saattue kappelin pääkäytävästä, arkku asetettiin paikoilleen, Sjaellandin piispa piti mustalla verhotulta puhujalavalta rukouksen, viimeiset menot suoritettiin, ja tervehdyslaukaukset kirkon ulkopuolella julistivat, että kuningas Fredrik oli nyt laskettu hautaan.»

Sofi peitti käsillä kasvonsa, Tine katseli vain Bergiä, joka luki:

… »Urkujen soidessa siirtyi saattojoukkue äänettömänä kirkosta, ja
Majesteetit palasivat Kööpenhaminaan.»

Berg taittoi lehden kokoon; kukaan ei puhunut, ja Tine nousi mennäkseen.

Silloin sanoi Berg, nojatessaan päätään seinään ja katsoen kauas eteensä — kuten kerran ennenkin:

»Kuinka poika itkikään, kun tuli laivaan.»

Sofin piti saattaa Tineä, ja he saivat lyhdyn sytytetyksi. Sen lekottava valo lankesi epätasaisesti aitaukseen ja piilipuihin.

Sofi puhui ennustuksista ja tunnustähdistä:

»Niit kyll oli — — nyt suvell ei mar ollu hyvä asua mettäherran taloss — yönaikaan oli niitten peli käynyt.»

»Vaunut» oli hän kuullut, yksin ne, jo kolmeen kertaan — »niin selväst oli ne vieriny rappuja ylös viime kerrall. Ja kun mentiin ulos, ei siell ollu vaunuja enempää kuin käden seläll — — enempää kuin tämän käteni seläll, sanoi myös rouva.»

»Ja sen kyliä tietää», lopetti Sofi ja nyyhkytti, »mitä ajaminen merkittee — — kun sen kuulee kolmeen kertaan…»

Tine ei puhunut, ja he kulkivat eteenpäin pimeässä. Per Eriksenin pihalla haukahti koira, ja sisällä Jessenin neitien huoneessa heräsi Moppe.

»Niin, Jumala pitäköön kätens sekä herran että rouvan pääll», sanoi
Sofi sellaisella äänellä, kuin hän heittäisi multaa molempien arkuille.

Tine veti henkeään kuin se, joka herää viluisena.

»Kuinka Dannevirken luona tulee kylmä», sanoi hän.

He olivat saapuneet tien taitteeseen kievarin kohdalle, ja Tine tiesi, että Sofi pelkäsi tulla liian likelle kirkkomaata yönaikaan.

»Nyt minä jo voin mennä yksinkin, Sofi», sanoi hän. »Kiitos nyt, Sofi. Ja pidäthän sinä huolta, että metsäherran tee on sellaista kuin sen pitää — etkös vaan?»

»Kyllä, hyvästi, Tine neitsy.»

»Hyvästi.»

Tine kuuli, kuinka koirat haukahtivat taas Sofin mennessä — — ja hitaasti hän kulki kotiinsa koululle päin..

* * * * *

Tine kolkutti ja kuuli ensin Daggen, joka alkoi haukkua, ja sitten äidin, joka nousi vuoteesta ja tuli ulos.

»Minä täällä olen, äiti», sanoi Tine.

Matami Bølling avasi oven; hän oli puettu yönuttuun ja poimutuksella koristettuun myssyyn. »Metsäherra on saanut kutsun», sanoi Tine vain, hänen tullessaan käytävään.

»Oi Herrajumala, oi Herrajumala», valitti matami ja antoi ovien olla avoinna Bøllingin vuoteelle saakka.

»Oi Herrajumala — oi Herrajumala!»

»Sitähän saattoi odottaakin», sanoi Bølling, joka istui vuoteessaan.

Tinen täytyi selittää kuinka kaikki oli käynyt ja kuinka Jessen oli tuonut sanan laivalle. »Siis sai rouva sen tietää, siis sai rouva sen tietää», toisti matami lakkaamatta, »vai sai hän sen tietää, raukka…»

»Niin, Jumala olkoon kanssamme», sanoi Bølling kädet ristissä, kun vihdoinkin oli hiljaista.

Tine oli väsynyt ja sanoi hyvää yötä. Hän tarttui »koulun» oveen, koettaakseen oliko se lukossa; ja mennessään ylisten poikki piteli hän kynttilää varovaisesti, olkien varalta, joille Gravenstener-omenat oli rivitetty.

Sisällä huoneessa hän veti herätyskellon, jotta se soisi aamulla, ja muutti kultalakat ikkunalta lattialle.

Alhaalla juttelivat vanhemmat vielä hiljalleen; kuului siltä, kuin he olisivat olleet samassa huoneessa.

»Niin, Jumala varjelkoon meitä kaikkia», sanoi isä vielä kerran, »nyt on neljätoista kutsuttu tästä pitäjästä».

Vähitellen vanhukset asettuivat, ja Tine kuuli heidän tutut hengenvetonsa, rauhallisina ja melkein samassa tahdissa, ylös ullakolle.

Hän ei voinut nukkua. Hän makasi ja ajatteli erästä syyspäivää — viimeistä, jolloin he olivat olleet metsässä, metsäherran väki ja hän…

Heidän piti mennä Pikkumetsään, evästä mukana, ottamaan vastaan metsäherraa ensimmäisen aukeaman luona. Tiellä tuli heitä vastaan Rønhaven vuokraajanväki, vaunuissa — he olivat matkalla piispalle, ja he juttelivat kaikin keskellä tietä ennenkuin erosivat.

He kulkivat edemmäs. Herluf haki karhunmarjoja jokaiselta ojanviereltä. Pähkinöitä riippui kaikissa pensaikoissa. Tine näppäsi niitä ohikulkiessaan.

Heidän piti oikaista pellon poikki, mutta Herluf ulisi heidän takanaan: hän oli takertunut kiinni varpuihin ja piti pahaa ääntä, kasvot mustina karhunmarjoista.

»Katsos poikaa, katsos poikaa», huusi rouva Berg ja antoi Tinen irroittaa Herlufin; itse juoksi hän mäenkummulle.

»Tule! tule!» huusi hän ylhäältä. »Kuinka täällä on ihanaa.»

Oli kuin koko saari olisi näkynyt tänään, kirkkaassa ilmassa — vuoret ja laaksot — niin vehreänä ja vehmaana. Kaukana siinsivät metsät kuin sinertävät pilvet, ja talot katselivat hymyten kaikesta siitä vehreydestä. Ja taivas oli aivan pohjaton.

»Kuinka ihanaa, ihanaa täällä on», sanoi rouva Berg.

Mutta Herluf ei suonut rauhaa; hän tahtoi tulla »vangiksi», ja he juoksivat, juoksivat, kaikki kolme, ylt'ympäri kumpua.

»Niin, tämä on kaikkein ihanin saari», huusi Tine, joka nosti vangitun Herlufin korkealle ilmaan. Ja kaikki kolme heittäytyivät syksyiseen apilaaseen.

He kulkivat peltoja pitkin metsää kohti, jossa he istuutuivat halkopinon viereen, aukeaman laitaan; aurinko paistoi vielä ja oli hyvin lämmin.

Käsityöt otettiin taskuista, ja he juttelivat niitä näitä:

»Kylläpäs ne rønhavelaiset käyvät usein piispalla tätä nykyä — se oli jo toistamiseen…»

»Kolmas kerta se jo oli — kahden viikon aikana.»

»Ja ruununvouti kiikkui takana — hänen piti kai olla neljäntenä
L’hombressa.»

He juttelivat juttelemistaan; Herluf teki pikkuvanhasti huomautuksiaan keskustelun kuluessa. Ja hyvin olivat he selvillä kaikesta, sillä koulussa tiedettiin, minne päin vaunut kulloinkin vierivät: tienristeys oli aivan oven edessä; ja siinä vaihdettiin nyökkäyksiä ja tervehdyksiä tai pysähdyttiin, kun Bølling tai matami tai Tine tuli ulos portaille.

Sitten rouva Berg ja Tine vaikenivat hetkiseksi ja ompelivat äänettöminä puitten alla.

»Kuinka kauan metsä pysyikään vihreänä!»

»Se johtui sateesta, koko suven oli satanut.»

»Niin oli. Mutta muistiko Tine viime vuotta» — he antoivat molemmat ompeleensa vaipua ja katselivat ruskeahkoon metsänreunaan päin — »kun metsä oli keltainen syyskuussa».

He puhuivat puhumistaan metsästä: milloinka he olivat olleet viimeisen kerran täällä sinä ja sinä vuonna…

»Ei — viime vuonna saatiin tuskin pähkinät poimituiksi!»

»Mutta vuonna 1859 teimme metsäretken vielä lokakuussa», sanoi rouva
Berg.

Herluf huusi, vähän matkan päästä, puitten välistä: Tulisiko Tine, Tinen täytyi tulla sinne. Siellä oli merkillinen ja taipunut oksa, joka riippui niinkuin keinu, miltei maassa kiinni. Herluf tahtoi päästä istumaan sinne, ja Tine keinutti, niin että poika itki ja nauroi. Sitten piti Tinen kiivetä siihen, rouva Berg kiikuttaisi häntä.

»Ylös, Tine — ylös!»

»Se katkeaa — se katkeaa», huusi Tine — ja siinä olikin aika paino — ja rouva Berg keinutti oksaa, niin että Tilien hameet hulmusivat säärien ympärillä.

Yht’äkkiä ponnahtivat Ajax ja Hektor esiin vesakosta ja haukkuivat
Tinen pumpulisukkaisia pohkeita päin.

»Metsäherra», huusi hän ja tuli alas niin että jymähti, kyyhkysilleen. Rouva Bergin piti saada nauraa tarpeekseen selkä puuta vasten, ennenkuin hän saattoi tulla esiin ja ottaa osaa illalliseen, jonka Tine oli kattanut pienelle pöytäliinalle.

Berg, joka oli sukeltautunut esiin vesakosta koiriensa takaa, istui jo puunkannolla ruuan ääressä ja puhui Tinen kanssa kotipuutarhan ruusuista: oli jo pian aika ottaa ne sisään. Yöt olivat käyneet niin kylmiksi.

Puutarha oli Bergin ja Tinen yhteinen työmaa. Metsäherra rakasti ruusuja ja myöskin verenpisaroitten ristisiitosta; ja rouva Berg, joka oli Horsenista, ei koskaan oppinut oikein käteväksi puutarhassa. Yleensä saikin Tine olla apuna minkä missäkin. Kevätiltoina oli kiireisintä. Rouva Berg istui vain vaippaansa kietoutuneena ylhäällä puutarhaportailla ja katseli ja jutteli kentän poikki noiden kahden kanssa, jotka olivat touhussa ja leikkasivat ja kastelivat. Viimein olivat he vain kuin pari varjoa ruusujen välissä, hämärässä.

… He olivat panneet tavarat koriin lähteäkseen. Herluf ja Tine juoksivat hippasilla aukeaman poikki, ja Berg ja rouva Berg tulivat jäljessä käsikoukkua.

He saapuivat maantielle: valoisana ja kirkkaana lepäsi iltailma kynnettyjen maitten yllä: Kuinka Tine nauroikaan tienpolven takana!

»Tinen kuulee tämmöisessä ilmassa», sanoi Berg pysähtyen. Metsäherra sanoi aina, että Tinen ääni oli luotu ulkoilmaan, niin raikkaan soinnun oli Herramme sille antanut.

»Tule, Tine», huusi rouva Berg, »niin laulamme jotain». Rouva otti
Tineä vyötäisiltä, ja he kulkivat hitaasti tietä pitkin ja lauloivat.

Kun he olivat ehtineet keskelle säkeistöä, yhtyi heihin Bergin hillitty basso, niin että laulu kaikui ylt'ympäri:

Lennä, lintu, lennä yli honkaholvisalon! yön peittyy varjoihin maa: jo haipuvi hehku auringon valon metsien nukkuvain taa; riennä nyt kotiin luo puolison ainiaan, untuva-pienoisten luo; mut aamun tullen kun palajat varmaan, minulle terveiset tuo!

Iltarauha laskeutui yli tienoon. Taloista ja mökeistä lappautui miehiä ja torppareita; he seisoivat riveissä ja polttivat hiljalleen piippua.

»Hyvää iltaa, hyvää iltaa», kuului polttajaparvista verkkaan tien yli heitä vastaan.

»Hyvää iltaa, Anders Nils. Hyvää iltaa, Lars Peter.» Tine tervehti heitä kaikkia nimeltä.

Lars Erikin kotituvan eteen hän pysähtyi hetkeksi — vanhusta vaivasi ankara luuvalo —: »No, mitenkäs teillä voidaan?» kysyi Tine veräjälle päin.

»Onhan se vähän niinkuin parempaa taas», vastasi puhuteltu harvakseen.

»No, Jumalalle olkoon kiitos.»

»Niin, hyvää yötä sitten, Hans Lorents», sanoi Tine ja lähti.

Muut olivat jatkaneet lauluaan, ja Herluf oli tarttunut isän käteen. Heidän edessään oli kirkko ja koulu. Taivas alkoi punertaa vanhan tornin takana.

Lennä, lintu, lennä yli virpiviidakoiden, luo armaan kiiruhtaos; siell' oksalla istuin, lehdikon soiden, lempesi julistaos! Soutaa jos voisin ma ilmoja siivin, lentoni tietäisin tien; nyt vainen lehdossa kaihoten hiivin, pauloissa lemmen ma lien.

He vaikenivat. Loppumatkan he kulkivat äänettöminä pensasaitojen välissä. Hans torpparin Sine, joka antoi lehmänsä syödä viimeisen suupalan vihreää tienreunasta, ennenkuin ajoi elukan kotiin, niiasi, kudin käsissään, kun he kulkivat ohi.

Koulun portailla istui vanha Bølling piippu suussa; hän tuli alas tervehtimään. Matami odotti heitä ovessa, sukankudin kädessä: hänellä oli voirinkeleitä, tuoreita, tänään leivotulta; ja rouva Berg ja Herluf kävivät sisään ja istuivat penkille, mutta Bølling jäi ulos Bergin kanssa puhumaan metsähuutokaupasta.

Alhaalla suomaan luona lukittiin paja, ja ylempää kievarin luota tuli matami Henrichsen, leveänä ja voimallisena, ja istui penkilleen valkeitten pilarien väliin. He tervehtivät kaikkia avonaisen paikan yli — vieläpä valtavaa Knut seppääkin, joka kulki kotiinpäin koirineen.

Näytti siltä, kuin kaikki olisivat viihtyneet tässä naapuripiirissä »torin» varrella, tulleet pyöreiksi ja terveiksi — niin hyvinsyötettyjä olivat kaikki sekä Bøllingillä että kievarissa ja sepällä.

Kellot alkoivat soida, ja he istuivat kaikki äänettöminä. Vain Berg ja Bølling puhuivat kuiskaten portaiden edessä. Sine ajoi hiljalleen lehmänsä yli torin, juomaan. Se joi ja ammui, umeasti ja pitkäveteisesti, yli suomaan.

Kellojen soitto taukosi.

»Kai meidän on mentävä kotiin», sanoi rouva Berg, ja taivas puunsi tummanpunervana pensaikkojen ja maitten yli. Tine seurasi heitä.

Kotona arkihuoneessa rouva Berg lauloi kotvasen hämärissä, soittokoneen ääressä — laulun »pikku Gretestä». Metsäherra antoi huoneensa oven jäädä raolleen.

Herluf oli uninen ja nukahti jakkaralleen, nojaten päätään sohvan reunaan; rouva Berg siirtyi hänen luokseen, ja vähän ajan perästä nukahti hänkin. Hän havahti puolittain.

»Tine pitää kyllä huolen ruuasta», sanoi hän unisella äänellä, ja Tine nousi mennäkseen katsomaan mitä Sofi hommasi. Rouva Berg pääsi harvoin täysin hereille, ennenkuin lamppu oli sytytetty ja tee sisällä.

»Kas, joko pöytä on katettu», sanoi hän silloin, aivan hämmästyksissään, ja kohottautui vallan reippaasti istumaan sohvassa.

Teen jälkeen hän kiusasi Bergiä pelaamaan vistiä kuvitellun neljännen kanssa. Tine kävi kierros kierrokselta hehkuvaksi kuin sauna, siitä että hänen piti pelata metsäherran kanssa.

Taikka myös Berg luki ääneen, isossa puolipimeässä huoneessa, jossa oli valoisaa vain lampun ympärillä. Useimmiten hän luki Oehlenschlägeriä, taikka myös Paludan-Mülleriä — Tinellä oli nenäliina esillä helmassaan.

Sen jälkeen, kun Tinen piti mennä, juoksivat hän ja rouva Berg kesken kaikkea ruokasäiliöön, saivat kiireessä hilloruukun hyllyltä ja söivät samasta kupista.

»Kyllä, kyllä, kyllä, Berg, me tullaan nyt», sanoi rouva Berg ja puhalsi kynttilän sammuksiin', ennenkuin he olivat saaneet viimeisen suuntäyden nielaistuksi: »Tässähän me jo ollaan, mies.»

Berg odotti lyhtyineen käytävässä. Oli jo myöhäinen, hän tahtoi itse saattaa Tinen kotiin. He kulkivat tietä pitkin, jonka varrella talot ja torpat olivat kuin mitäkin mustaa hiljaisessa pimeässä. Koirat heräsivät vain puolittain ja murahtivat unisesti heidän jälkeensä.

Berg kohotti lyhtyä löytääkseen kuivimman tien rapakossa.

»Kas täällä on hyvä, Tine», sanoi hän, ja Tine seurasi visusti lyhtyä, hameet kohotettuina; kunniakkainta mitä hän tiesi oli kotiatulo metsäherran »saattamana».

»Näkemiin», hyvästeli Berg heidän erotessaan.

»Metsäherra on saattanut minua», sanoi Tine yhteen hengenvetoon, ennenkuin ovi tuskin oli aukaistukaan. Mutta Bøllingin matami oli nyreissään. Eihän sittenkään sopinut tulla kotiin keskellä pimeätä yötä.

Mutta kun vanhukset kerta olivat valveilla, piti Tinen joka tapauksessa tulla vuoteen viereen: aina oli jotain puhelemista tai kysyttävää metsäherran talosta.

Tine kiipesi huoneeseensa, sill'aikaa kun vanhukset yhä juttelivat. Matami Bøllingille oli tullut tavaksi, että jos kerta hänet herätettiin yöllä ja hänen täytyi nousta ylös alushameisillaan, oli hänellä kymmenet hommat, mentävä keittiöön ja taas tultava takaisin, samalla kun hän koko ajan puheli Bøllingin kanssa.

»Niin, totisesti he ovat siunattuja ihmisiä», vakuutteli Bølling alhaalla.

»Tine», sanoi matami Bølling ylisille.

»Niin, äiti.»

»Tine, kuules, muista ottaa se voinokare huomenna, lapsi, panin sen syrjään — kirnuaminen onnistui niin hyvin, että panin sen syrjään… se saattaisi maistua niille tuolla alhaalla.»

»Kyllä, äiti», sanoi Tine ja nukahti vanhempien puhelu korvissaan.

»Niin, hyväsydämisiä he ovat», lopetti matami Bølling; hän riisui vihdoinkin alushameensa ja pääsi Bøllingin viereen. — — —

* * * * *

Tine ei voinut päästä uneen kiinni tänä yönä. Vanhempien rauhallinen hengitys kuului herkeämättä rakennuksen halki. Mutta Tine ei nukkunut. Hän ajatteli kaikkia näitä vuosia, metsäherran taloa, jossa kaikki nyt oli hajallaan, Herlufia ja rouva Bergiä, jotka olivat matkustaneet pois, ja omaa lapsuuttaan.

Hän muisti talviaamuja, jolloin kaikki »isän lapset» tulivat kouluun, pimeässä, ja äiti kehitti heidät esiin kaikista vaatteista sisällä makuuhuoneessa, Tinen sitä ihmetellen katsellessa omasta vuoteestaan. Ja sitten he veisasivat aamuvirren, ja hän sai kahvikupin tyynylleen.

Sunnuntaisin oli papin vaunuissa lasiseinä, ja ajomiehet istuivat ämpärin vieressä keittiönpenkeillä ja saivat torpparinvaimojen kipoissa kahvia lämpimikseen, sill'aikaa kun pappi saarnasi.

Mutta vähitellen pitenivät päivät, ja lumiukko kävi mustaksi ja pehmeäksi. Ompelukoulussa neiti Jessenin luona ei enää sytytetty valoa iltapäivällä. Iltatunnit olivat ohi, ja viimeisen kerran kiitivät isän poikaset poikki »torin»; sitä saivat Tine ja kievarin Katinka nyt yksin pitää omanaan — he hyppäsivät »jatulintarhan» hämärissä.

Äiti ja matami Henrichsen tulivat kudotut huivit päässä esiin oviaukkoihinsa, ja isä poltti piippua portailla.

»Talvi on nyt menossa», puheli hän sepälle torin poikki.

»Menossa on», vastasi seppä, ja kengitti Lars Erikin kimoa.

Kottaraiset palasivat koulun kaikkiin pönttöihin, ja vihdoin tulivat haikaratkin; kievarin haikara suoraa tietä päätyharjalle. Pojat ja tytöt lauloivat sille välitunneilla, suurissa joukoissa, monina päivinä. Jokainen, kuka vain oli menossa kievariin tai kirkkoon, teki huomautuksensa siitä. Sillä kaikki ne olivat merkkejä ja tunnustähtiä ja ennustuksia, lensikö se korkealla vai matalalla, ja milloin se lensi suolle, — siitä voi päättää millaiseksi tuli suvi ja vilja ja satoiko ennen juhannusta.

»Se tuli myöhään, se tietää lämmintä», sanoi Bølling. Hän tiesi jokaisen päivämäärän, milloin kievarin haikara kulloinkin oli tullut, aina vuodesta 1839, jolloin hän itse tuli kouluun. Hän »piti kirjaa» sekä haikarasta että kottaraisista saksalaisessa almanakassaan.

Kevät tuli, ja koulun ikkunat avattiin.

Torin yli kuului kiireisenä surinana raamattua ja maantiedettä ja katkismusta.

Lopuksi he lauloivat korkeilla äänillään, Bøllingin lyödessä tahtia suurella osoituspuikollaan. Matami Henrichsen seisoi usein ovessaan ihan vain kuunnellakseen sitä.

»Aivan ne virkistävät sydäntä», sanoi hän, »nuo vanhat sävelet».

Sekä isänmaanlaulu että virsi kaikuivat yli torin, kunnes lapset vihdoin riemuiten pääsivät vapaiksi, ja Bølling tuli portailleen hiukan vilvoitellakseen, päivän hikoilun jälkeen.

Illalla, kun kellonsoittaja meni kirkkoon, otti Tine häntä kädestä ja seurasi mukana. Kellonsoittaja kiipesi torniin soittamaan, ja sillä aikaa istui Tine kivellä oven luona, puksipuuaitauksen takana, mietiskelevänä ja hiljaisena.

Kaikki vaunut pysähtyivät tähän aikaan koululle, kun ilma oli niin kaunis. Maakauppias ja Gammelgaardin väki ja matami Esbensen, kätilö, joka sai kahvia hyllyviin kieseihinsä.

»Tässä pitäjässä on aina keväisin kiirettä», jutteli Esbensenin matami… »Tämä on parhaita pitäjiämme koko alueella — näin toukokuussa.»

»Se tulee siitä», selitti matami edelleen, »että täällä on reipasta väkeä, joka osaa saada valmista syksyisin».

Matami Esbensen sai vohveleja kahvin lisäksi, ja portaitten edessä rupateltiin puolia tunteja sekä synnytyksistä että ristiäisistä.

»Niin, niin, siitä lähtee lantteja», nyykäytti matami Esbensen jäähyväisiksi ja keinui edelleen kieseissään. Tine vei kupin ja lautasen sisään, sillä matami Bøllingin piti ensin kertoa kaikki matami Henrichsenille, joka tuli ulos kuullakseen missä se oli ja mitenkä siellä jaksettiin.

»Hans Lorentzilla? — — Sitähän minä ajattelinkin. Olihan jo se aika…»

»No niin — siellä se sitten tapahtuu joka ainoa vuosi», sanoi matami
Henrichsen.

»Niin», sanoi matami Bølling ja huokasi hiukan, »sehän on Jumalan tahto».

Ja matamit kävivät sisään.

Suvi-iltoina, kun piika-Ane palasi maitoastioineen, istuivat matami Bølling ja Tine rappusilla. Haudankaivaja tuli lapio kädessä kirkkomaalta ja kulki kotia päin.

»No, Niels Lars», sanoi matami Bølling, »joko se on valmis?»

»On, matami», vastasi hän, »sija on valmis».

»Niin, Jumalalle kiitos, hänellä oli kova kilvoitus… niin, Jumalalle kiitos… niin, no hyvää yötä, Niels Lars», nyykäytti matami Bølling.

»Hyvää yötä, matami.»

Ja haudankaivaja meni, lapio kädessä, katua alas, kievarin taa, ja torilla tuli hiljaista, ja sen ilma lemusi puksipuulta, seljalta ja lehmukselta.

Seuraavana aamuna siroteltiin torille lehtiä ja santaa. Kantajat ponnistelivat raskaine arkkuineen kievaririvin ohi; he lepäsivät keskellä toria, asetettuaan arkun mustalle telineelle. Sitten he kulkivat edemmäksi, kirkkomaalle. Hauta oli aivan kirkkomaan aidan vieressä, ja matami Bølling ja Tine kuulivat puheet sisään keittiöön.

Illalla meni matami Bølling katsomaan seppeleitä. Katselmuksen jälkeen hän istuutui portaille sukankutimineen. Matami Henrichsen istui kotonaan valkoisten pilarien välissä.

»Hän on siis päässyt», sanoi matami Bølling: »ja Jumalan kiitos, hän kilvoitteli taistelunsa».

»Niin, se raukka», todisti matami Henrichsen.

»Mutta Jumala kirvoittaa aikanaan», lopetti matami Bølling, ja he kutoivat ääneti edelleen.

Tine ja Katinka tulivat käsitysten kievarin ohi. He kävivät molemmat rippikoulua tätä nykyä. He lauloivat, juostessaan hiekan ja puksipuunlehväin yli.

* * * * *

Vuodet vierivät.

Pyhät ja aret ja syksyt — viikko viikon jälkeen — sunnuntaista sunnuntaihin.

Lukkarilasta käytiin nykyisin vuoron perään kirkossa, äiti ja Tine; toisen täytyi aina jäädä kotiin: pitihän pastorin saada kunnolleen kahvinsa toimituksen jälkeen.

Tänään oli niin lämmintä ja tyyntä, että Tine oli avannut kaikki ikkunat kirkonkäynnin ajaksi. Aurinko paistoi pöydälle ja damastipäällysteiselle sohvalle; kaikki huoneet olivat täynnä ruusujen ja kultalakkain lemua.

Virrenveisuu, monta ääntä diskantissa, kaikui puutarhan halki. Laulettiin »Maa on niin kaunis»; Tine yhtyi siihen ja lauloi mukana, kulkiessaan huoneissa.

Eräs kirkoteltava vaimo tuli veräjästä, ja kuoripojat ryntäsivät ulos asehuoneesta, laukaten täyttä karkua puksipuuaitauksen läpi.

»Älkää häiritkö pastoria», huusi Tine heille. Pojat alensivatkin hiukan ääntään ja alkoivat heittää noppaa kirkonseinää vasten.

Tine itse istuutui korokkeelle, saatuaan valkean pöydän katetuksi; hän istui siinä niin hartaana, kuin olisi kuullut kappalaisen saarnan aina sisälle asti.

Kun hän oli kirkossa nuorta pappia kuulemassa, istui hän urkujen takana ja itki kuin särkynyt ruukku, niin kauan kuin pappi oli saarnastuolissa. Kaiken kaikkiaankin olivat hänen kyyneleensä sangen löyhässä tänä suvena, kaikki koski häneen ja painoi häntä niinkuin todellinen suru, ja kievarin Katinka nauroi hänelle ihan läkähtyäkseen.

»Pikku sydänsurut, tyttöseni», sanoi Tinka ja lyödä läiskäytti kädellään Tineä suoraan rintaan: »saisit hävetä, kun otat kaiken niin surkeasti».

Tine istui yhä korokkeella. Tori oli aurinkoinen ja hiljainen. Kuoripojat olivat puolinukuksissaan pökertyneet seinän viereen, ja kievarinpenkillä näkyi vain papin Nils, paitahihasillaan ja punaisissa liiveissä, syljeksien kauas eteensä auringossa.

Virrenveisuu alkoi taas, ja ensimmäiset miehet tulivat varovaisesti ja hiukan venytellen kirkosta, panivat piippuun portin vieressä ja painoivat päälle peukalollaan. Heitä tuli enemmänkin, muutamat menivät kievariin, jossa kahvipunssi ja kortit ilmestyivät pöytään, avoimien ikkunoiden taa.

Ulkona torilla hajaantuivat nuoret miehet suureen kehään, sytytetyt piiput hampaissa, mutta tyttölapset pysyttelivät yhä kirkkotarhan portin sisäpuolella, kainossa ryhmässä.

Lukkarilla istutettiin neljä viisi pönäkkää talonemäntää matami Bøllingin kermakannun ympärille; he juttelivat matalilla äänillä, Tinen tarjotessa kahvia heille ja kappalaiselle. Tinen olkapäissä tuntui niin merkilliseltä, hän kävi vallan kankeaksi käsivarsistaan, kun hän vain oli samassa huoneessa kappalaisen kanssa. Ja silmät ihan harrittivat hänen päästään, jos pappi puhutteli häntä, niinkuin nytkin.

Silloin kuului vaunujen räminää kievarin takaa, ja Tinka, joka tirskui torilla Notmarkin maakauppiaan poikain kanssa — sillä hän näki kappalaisen ja Tinen ikkunassa — väistyi Gammelgaardin Ruskon tieltä, joka tuli täyttä ravia koulua päin. Kortinpelaajat kievarin ikkunassa kääntyivät katsomaan: »Vai niin — hänkö se on liesussa elikkoineen», sanoi Knut seppä, ja miehet jatkoivat peliään.

Paksu Sten pääsi ähkyen ja hikisenä alas vaunuista ja oikoi sääriään koulun portailla pitkän istumisen jälkeen. »Onhan sitä muutoin uutisiakin», sanoi hän tultuaan sisään ja annettuaan kättä kaikille ja päästyään istumaan: »teille on nimitetty metsäherra — toissapäivänä. Berg on hänen nimensä», ja hän antoi kappalaiselle lehden tarkastettavaksi.

»Vai ei se graasteniläinen päässytkään», sanoi Bølling.

»Ja parasta taisikin olla», selitti matami Bølling.

Kappalainen luki ääneen nimityksen: H.R. Berg oli hänen nimensä, yliluutnantti nostoväessä; ja sitten alettiin pohtia kuka hän saattoi olla ja mistä hän oli. Hän saattoi olla Gramin Bergejä, arveli Bølling; siellä oli eräs metsäneuvos Berg v. 1829.

Sen muisti matami… Oikeastaanhan he olivat kotoisin Koldingista..

»Se oli totisesti ihana perhe», sanoi Bølling.

Syrjimmäisinä istuvat talonemännät rupesivat myös puhumaan puolittain kuiskaamalla — entisestä metsäneuvoksesta: he olivat molemmat olleet läsnä, kun metsäneuvoksetar-vainajaa pestiin viimeistä kertaa — hänellä oli päänsä alla sekä raamattunsa että virsikirjansa… Ja he jatkoivat puhettaan ruumishuoneesta ja »pukemisesta» ja hautajaisista, kunnes tulivat sangen liikutetuiksi ja pyyhkivät silmiään kokoonlasketuilla nenäliinoillaan, samalla kun keskimmäinen vaimo lakkaamatta kasteli voirinkilöitä, harvakseen mutta pysähtymättä, matami Bøllingin kahviin ja söi ne suuhunsa.

»Ei, kyllä hän on kotoisin Kööpenhaminasta», kertoi Sten, jolle Tine parhaillaan tarjosi kahvia: »nuori mies, sanoi kruununvouti…»

»Mutta naimisissa hän on, neitsyt Bølling», sanoi Sten ja tarttui Tineä käsivarteen. Ja Tine, joka kappalaisen läsnäollessa oli vain kuudenneksitoista osaksi tietoinen ympäristöstään ja heräsi aivan pelästyneenä jokaisen puhutellessa, sanoi hätkähtäen:

»Onko hän?» — — niin että kaikki nauroivat, ja keskimmäinen emäntä sai viimeinkin kuppinsa tyhjäksi ja pani sen verkalleen takaisin pöydälle.

Stenin ajomies, jolle oli ojennettu maitopunssia ikkunasta, vei uutisen kievariin, ja kortinpelaajat, jotka hehkuivat kuumuudesta ja punssista, sanoivat sanansa asiasta. Niinpä saataisiin kai vihdoin aikaan huutokauppa metsäneuvoksen jälkeen. No niin — mitään erikoista ei tuo nimitys ollut.

»Mutta kimot, ne saattaisivat ehkä kuitenkin sopia vetojuhdiksi», arveli Knut seppä.

Lukkarilla alettiin jättää hyvästejä. »Hän on jumaliste ampunut taikanuolen lukkarin Tineen, tuo papinpoikanen», sanoi Sten ajomiehelleen, heidän ajaessaan kotiin Gammelgaardiin.

… Tori alkoi vähitellen tyhjentyä. Pienissä ryhmissä vaeltelivat nuoret kotiinsa, pensaikkojen takana.

Matami Bølling huusi Tineä läpi koko talon: hän tahtoi hetkeksi mennä ulos, kertoakseen matami Henrichsenille asian oikean laadun. Mutta hän ei saanut vastausta. Tine seisoi kirkkomaan kulmassa ja katseli kappalaisen poisvyöryviä ajopelejä. Nyt ne katosivat aitauksen taakse.

Tine kääntyi takaisin ja meni koulusaliin valitakseen pakasta laulukirjan. Hän kirjoitti niin monta laulua sinä kesänä pieneen sinikantiseen kirjaan. Ylhäällä huoneestaan hän aukaisi laulukirjan »Ridder Aagen» kohdalta, Aagen, joka otti »arkun selkäänsä». Sen kirjoitti hän itselleen, kaunokirjoitus-käsialalla, säkeistö säkeistöltä.

Alhaalla torilla löi kylän miesväki keilaa, ja kortinpelaajain äänet kaikuivat iltailmaan.

Matami Bølling tuli kirkkomaalta, juuri kun kellot soivat. Hän oli ollut katsomassa metsäneuvoksen hautaa. Mutta olihan synti ja häpeä, että kellonsoittaja nyt jo saattoi pitää sitä siinä kunnossa; nyt oli hän puolestaan istuttanut edes leukoijan ristin juurelle.

Kortinpelaajat olivat vähitellen menneet kotiin, ja majatalon miehet kuiskailivat hiljaa penkillään, sillä aikaa kun molemmat matamit seisoivat valkoisissa, laskostetuissa myssyissään oviensa edessä ja kutoivat äänettöminä.

Tine ei nähnyt enää, hän istuutui ikkunaan. Ilta oli viileä ja kasteraikas. Kukkien lemu nousi kirkkomaalta ja puutarhoista. Jokainen ääni kuului — jokainen nauru teiltä ja rasahdus pensaikoissa kirkkomaan aidan takana, »paratiisipolulla», jolla parit lempivät.

Vaunut vyöryivät torin poikki ja pysähtyivät koululle. Tine kuuli äänet: taas puhuttiin metsäherran väestä.

»Niin, heistä ja meistähän tulee naapurit», sanoi matami Bølling mietiskellen.

Ja vaunut vyöryivät edemmäs, ja äänet häipyivät. Lepakko lehahti ohi, vai oliko se pöllö. Yli niittyjen ja pensaikkojen lepäsi äänetön ilta; ainoastaan paratiisipolulla kahisivat pensaat hiljaa.

»Tine», huusi matami Bølling portailta.

»Niin, äiti» — Tine hätkähti ja sai nenäliinansa esiin; hänen täytyi pyyhkiä silmiään.

»Hyvää yötä sitten, matami Henrichsen», kuului alhaalta.

»Hyvää yötä, matami Bølling.»

Ja ylt'ympäri suljettiin ovet…

* * * * *

Syksyn tullen saapui metsäherran väki; ja Herluf syntyi ja kasvoi, ja talvet kuluivat, ja kesät.

Juhannukseksi saapui metsäherralle talon täydeltä vieraita, sekä kööpenhaminalaiset että kaikki Horsenista. Tine tuli useimmiten vain pikkuhetkeksi aamuisin, hän toi joitakin puutarhatuotteita tai kannun paksua kermaa. Olisi saattanut luulla, että Bøllingin neljästä lehmästä herui enemmän kuin metsäherran neljästätoista, ja matami Bølling vaivasi päätään niin kauan kuin lomaa kesti miettimällä »mitä se pikku raukka saattoi keksiä pitääkseen kaikki nuo ihmiset muassa».

»Se ei ole niinkään helppoa sellaiselle kaupunkilaiskasvatille», sanoi hän.

Kun Tine saapui metsäherran talolle aamuvarhaisella, olivat käärekaihtimet vielä alhaalla kaikissa vieraskamarin ikkunoissa. Rouva Berg avasi hiljaa oven makuuhuoneesta ja tuli yöpaidassaan porrasaskelmalle.

»Onko se Tine?» kuiskasi hän.

»On.»

Tine hiipi ylös; rouva Berg istui vuoteessa. Hän ei ollut saanut unenhiventäkään silmiinsä, sanoi hän, koettaessaan kuulostella Tinen tuloa. Vesirinkeli oli saatava uuniin.

»Ja tiedäthän, Tine, että vesirinkelit aina» — ja rouva Berg löi avuttomasti peitteeseensä — »epäonnistuvat minulta».. (oli paljon muutakin, mikä »aina epäonnistui» rouva Bergiltä).

Saattaisihan Tine tuota pikaa leipoa sen pikku rinkelin…

»Voi kiitos, Tine, sinä olet hyvä», sanoi rouva Berg ja ravisteli itseään vuoteessaan.

»Ja sitten — avaathan ikkunan, Tine», pyysi hän ja nyykäytti päätään, sukeltaen peiton alle.

Rouva Berg veti niin mielellään viimeiset unet raikkaan suvi-ilman löyhytellessä vuoteen yli.

Tinen seistessä leipomapöydän ääressä saapui metsäherra kotiin ja seisahtui pihalle keittiön ikkunan alle.

»Mutta missä te olette ollut piilossa niin kauan, Tine?» sanoi hän ja jäi hetkeksi katsomaan Tineä, joka vaivasi taikinaa niin reippaasti pyöreillä käsivarsillaan.

»Tiedätkös, Marie», sanoi hän väliin rouva Bergille, »Tine voi todellakin olla oikein soma — noin aamuisin.» Iltapäivisin istuivat matami Bølling ja Tine juhlahuoneen ikkunoissa; Bølling oli enimmäkseen ulkona palstallaan, nyt kun ei pidetty koulua.

»Tine, Tine», huudahti matami Bølling tyttärelleen, joka vahasi lankaa; »rønhavelaiset tulevat…»

Kievarin kulmauksesta kääntyivät juuri rønhavelaisten isot ajopelit, vieraita täynnä.

»Nyt heillä on pian tusina täynnä», sanoi matami Bølling. »Mistä he
saavat sijaa, kuulehan… minne he panevat ne kaikki, Tine», sanoi hän.
Ja hän laski, kuinka he oikein voisivat majoittaa kaikki vieraansa
Rønhavessa.

Tine vain nyykäytteli nyykäyttämistään, kunnes vaunut olivat ajaneet ohi.

»Nuo kolme hattupäistä eivät olleet siellä viime torstaina», selitti matami Bølling lopuksi ja kutoi jälleen.

Notmarkin väki ajoi ohitse ja metsäherran; heidän »saaliinsa» oli sijoitettu heinärattaille. Kiehutettiin ja nyykäytettiin, ja rouva Berg huusi ylös ikkunaan:

»Isometsään — Isometsään», huusi hän, ja vieraat lauloivat:

Maa armaampi miss' ois: miss' siintävämmät salmet, niin lehti vihannois, ja mistä löydät naiset niin armaat, miehet uljaat kuin Tanskan saarelaiset?

»Entäs tuo tumma? onko se hänen veljensä?» kysyi matami Bølling.

»On… huomasitko, että metsäherra nyykäytti päätään?» sanoi Tine, joka oli antanut ompeleen vaipua helmaansa.

Viimein saapuivat piispalaiset, kaksi vanhaa aatelisnaista umpivaunuissaan; matami Bølling tervehti korokkeellaan ja niiasi, helmat maata viistäen. Ja steniläiset ajoivat ohi ylioppilaineen: koko saaren väellä näytti olevan vieraita nyt.

Katinkan, joka ei jättänyt kievaripenkkiään koko pitkänä iltapäivänä, täytyi tulla keventämään sydäntään. Hänellä oli kovat ajat näin suvisin: »Ne kööpenhaminalaiset, matami Bølling, ne vallan ahdistavat», sanoi hän.

Oh — nuo Stenin ylioppilaat ja sitte se mustapintainen, hän ei oikein tietänyt kuka se oli — Rønhavesta.

»Nuo ihanat miehet», sanoi hän ja pani kätensä reimasti puuskaan, niin että seisoi siinä kuin kaksikorvainen ruukku.

Matami Bøllingin mielestä, häpeä kyllä, eivät nuo hyväkkäät olleet mitenkään merkillisiä.

»Mutta metsäherra on kaunis», sanoi hän, »metsäherra on kaunis…» Se oli aina matami Bøllingin loppukerto, olkoon että oli kyseessä miten paljon miehiä hyvänsä.

Fangelilaiset ajoivat kievarin sivu ja näyttivät eväsvasujaan koulun ikkunoihin: heidän piti ajaa Pikkumetsään huvimatkalle.

»Kylläpäs ne nyt ajavat», sanoi matami Bølling. »Mutta, Jumalan kiitos, niin, Jumalan kiitos. Totisesti, onhan tämä ihana maa.»

»Kunhan ne nyt vain olisivat muistaneet ruokalusikoita puuron varalta», sanoi Tine. Hän ajatteli yhä vain metsäherran väkeä.

»Juoksisit sinne noin pikimmältään, etkös vain?» sanoi äiti. »Siellä voisi olla yhtä ja toista… ei ole niinkään helppoa pitää talon täydeltä yövieraita.»

Tine meni pitämään »katselmusta» metsäherran taloon, sillä aikaa kuin he olivat Isometsässä.

Illalla Tine istui pitkät ajat portailla. Aina vähän päästä ajoivat vaunut sivu unisine vieraineen.

»Iltaa», tervehti ajomies puoliääneen.

»Iltaa», vastasi Tine.

Ja vieraat nyykäyttivät päätään — puolinukuksissa, ja vaunut vierivät pois.

Vihdoin Tine kiipesi ullakolleen; vanhemmat olivat jo makuulla.

Kaukaa kuului vaunujen ratinaa ja laulua; vaunut lähestyivät ja ajoivat ohi:

Tanska, tanner ihanainen, aaltoin morsian, sieltä urho tanskalainen lähtee sotahan…

»Tine», kuului alhaalta, hillitysti ja venytetyllä äänellä, ettei
Bølling, joka nukkui, heräisi: »kuuletko?»

»Kuulen, äiti.»

»Ne ovat metsäherran.»

»Niin ovat, äiti.»

Tine seisoi ikkunassaan; laulu kuului heikommin ja heikommin:

… Vendiä ja Saksaa vastaan, minne maa vain käskee lastaan — tiensä vaikka ilman laivaa merten poikki raivaa.

Nyt he olivat metsäherran talon luona — nyt ajoivat pihaan.

Ja vihdoin ei kuulunut muuta ääntä hiljaisessa yössä kuin Notmarkin maakauppiaan ajopelien räminä — hevoset ponnistelivat niin raskaasti kievarinmäkeä ylös.

… Kun rouva Berg palasi kotiin Sønderborgista, saatettuaan viimeiset kesävieraat, vaipui hän istumaan lukkarin vanhaan sohvaan. — »Kas niin — nyt ne ovat poissa», sanoi hän ja veti henkeään: »Ja Jumalan kiitos», nauroi hän. »Jumalan kiitos.»

Kahvi tuli pöytään; keittiössä kypsenti matami Bøllingin rauta ilomielin lämpimiä vohveleita.

Sitten tuli syksy ja omenankorjuu ja vihdoin suuri teurastus.

Metsäherran talo tuoksui kauttaaltaan inkivääriltä, ajuruoholta ja pippurilta. Rouva Berg ja Tine ja kaikki palvelustytöt istuivat kiedottuina liiveihin ja huiveihin pesutuvassa verisaavien ympärillä ja täyttivät makkaroita. Rouva Berg kertoi makkarajuttuja ja Marenin piti laulaa.

Hän lauloi laulun loppuun kuin torvesta puhaltaen ja täytti samalla pyörömakkaroita parilla ravakalla sysäyksellä. Rouva Berg yhtyi loppukertoon niin että raikui:

Kolminainen elon hempi: viini, makkara ja lempi!

Tine sekoitti sisällystä valkoisiin makkaroihin, ja Sofi oli saanut osalleen mantelit, joita piti kuoria. Hän oli kaksinverroin runsaammin »kääritty» kuin toiset, huivi kiedottuna pään ympäri, niin että hän näytti pahasti haavoittuneelta.

»Me kaupunkilaiset emme juur ymmärrä tätä teurastust», sanoi Sofi, joka oli Horsenista. Hän seisoi enimmäkseen ja katseli, kädet pujotettuina esiliinan alle.

Ryydit piti panna valkeaan sisukseen, ja rouva Berg tahtoi saada siihen pikkuhiukan vaniljan makua. Hän ja Tine juoksivat kynttilät kädessä etsimään sitä kaapista, jonne se oli pakattu laatikkoon, hienoimpain hopeatavaroitten joukkoon.

Heidän hakiessaan seisoi kynttilä alaslasketulla kaapinkannella.

Rouva Berg jutteli ja veti laatikot auki ja lykkäsi kiinni — vaniljaa he vain eivät löytäneet. Tuolla oli vain nenäliinoja, ja tuolla taas hänen kirjeitään… Hän jäi seisomaan, kirjelipas alaslaskettavalla kaapinlevyllä, ja nauroi:

»Tuossa ovat Bergin kirjeet ensi vuodelta, jolloin olimme kihloissa…» Hän hajoitti pinkan ja levitti suuret siniset kirjepaperit kaapinlevylle ja luki, talikynttilän valossa. Hän nauroi ja alkoi lukea ääneen: vain tähtiä ja lemmenkukkia ja runokatkelmia — kaikkea.

Tine nauroi mukana, heidän seistessään moniin huiveihinsa kiedottuina talikynttilän edessä. »Voi hyvä Jumala — niin, niin — se oli silloin se», sanoi rouva Berg ja taukosi äkkiä lukemasta.

»Ja sitä luultiin rakkaudeksi», sanoi hän lyöden kädellään kirjepinkkaan ja nauroi.

He hakivat jälleen ja vihdoin löytyi vanilja. Keittiössä olivat rasvapadat tulella, ja savupiipusta näkyi leveä sauhu.

Torpparinvaimot, jotka olivat tulleet ämpäreineen, istuivat penkillä oven edessä ja odottivat; kun metsäherralla oli teurastus, oli kuin jokaisella torpparilla olisi myös teurastettu.

»Kas, hyvää iltaa, hyvää iltaa — niin, nyt ovat padat tulella», huusi rouva Berg.

»Tine, nyt tuomme makkarat.»

He menivät ruoka-aittaan, jossa valmiit ja pyöreät makkarat loistivat pitkissä riveissä, oljille leviteltyinä, ja jakoivat ne ryhmiin kutakin varten.

»Antaa sen mennä mukaan», sanoi rouva Berg ja lennätti viimeisen mustan makkaran, aivan kuin paksun tarhakäärmeen, katonpanijan Anen kasaan.

»Heillä on monta suuta», sanoi hän, ja he jakoivat annokset torpparinvaimoille, jotka kietoivat visusti makkarat pumpulivaatteisiin ja suutelivat sekä »Rouvaa» että »Neitsyttä» kädelle.

»Niin, niin, Ane», sanoi rouva Berg, joka mieluimmin veti kätensä pois: »nauttikaa terveydeksenne».

»Nyt saatte rasvan ämpäreihin.»

He ammensivat suurella kauhalla ämpärin toisensa jälkeen täyteen.

»Mikä autuas haju», sanoi eräs vaimo ja hykerteli niin kotoisasti kuin kissa tulen edessä.

»Niin, niin, ihan nenää kutkuttaa», sanoi rouva Berg, joka lakkaamatta nauroi ilosta ja tyytyväisyydestä.

Viimeinen oli saanut osansa, ja vaimot alkoivat vähitellen lähteä.

»No niin, niin, — no niin, niin», Tine sai Anen kiitokset loppumaan — hän meni viimeisenä ämpäreineen ja makkaroineen, jotka olivat pakatut nyytiksi.

Kun he tulivat takaisin pesutupaan, oli Sofi asettunut kunniapaikalle — rouva Bergin tuolille, aivan lampun alle.

»Niin — olen kuullu siit ennen», sanoi hän. »Olen ennen kuullu siit» — ja hän kurkotti päänsä veriämpärin yli himoten kuulla siitä vielä kerran.

Toinen palvelustytöistä kertoi Lars Eriksenin valekuolleesta tyttärestä: hän oli noussut istumaan paareilla, aivan yht’äkkiä keskellä ruumishuonetta, kirjailluissa käärinliinoissaan.

… Kun Tinen oli mentävä kotiin, tahtoi metsäherra saattaa häntä.
Mutta hän juoksi yksinään: olihan kuutamo ja aivan valoisa.

Kuinka merkillistä: hänen juostessaan näin ulkona, raikkaassa ilmassa, johtui lauseita metsäherran vanhoista kirjeistä uudelleen hänen mieleensä; osasihan hän ne ulkoa, kauttaaltaan.

* * * * *

Joulu lähestyi. Viime aikoina piti Tinen auttaa rouva Bergiä ja ommella hänen lahjojaan. Rouva Berg ei milloinkaan saanut lahjojaan valmiiksi, ja joulupöydällä oli aina kosolta puoliksi ommeltuja tavaroita.

»Mitäpäs siitä», sanoi rouva Berg, »voihan ne ommella uudenvuoden jälkeen».

Mutta Tine otti joka tapauksessa muutamia lahjoja kotiinsa ja ompeli niitä yöllä kynttilän valossa, kanavalangat hajallaan tyynyllä. Hänen sormensa kohmettuivat, niin oli kylmä.

Ja joulu tuli ja meni.

Oli loppiainen. Tine tuli hämärissä metsäherrantaloon. Rouva Berg oli istunut kirjoineen ikkunassa ja koettanut varastaa viimeisen valonpilkkeen.

»Kuinka ne lörpöttelevätkään siitä rakkaudesta», sanoi hän paiskaten kirjan kiinni. Hän siirtyi ja etsi mukavan paikan uunin luota Tinen lähettyviltä.

»Niin», sanoi Tine hitaasti ja katsoi tuleen. »Mutta mitä se sitte oikein on?» kysyi hän.

Rouva Berg nauroi ääneen; kysymys oli tullut niin hullunkurisen mietiskeleväisesti. Mutta sitten hän lakkasi nauramasta ja sanoi, katsoen tuleen hänkin:

»Että kaksi on yhdessä, luulen — ja ovat iloisia», sanoi hän hiljemmin. Ja he istuivat molemmat ääneti, tulen edessä, kunnes menivät sisään sytyttämään kuusta.

Metsäherra ja rouva Berg ja Tine istuivat ja juttelivat, kunnes viimeiset kynttilät olivat palaneet loppuun: he puhuivat joulupidoista ja uudenvuodenvierailuista; nyt vasta oli vallan villittyä, nyt uudenvuoden jälkeen ajohevoset eivät kerinneet seisomaan päivääkään tallissa.

Rouva Berg alkoi hyräillä virttä, ja he lauloivat puoliääneen, hän ja
Tine, virren »kolmesta kuninkaasta», katsoessaan kuusta.

Herluf istui ääneti isän jalkojen juuressa ja katseli katselemistaan kynttilöitä.

»Isä, nyt joulu on mennyt!» huudahti hän samassa; jäljellä olivat vain kaikkein viimeiset kynttilät, ne, jotka hänen oli puhallettava sammuksiin. Mutta Sofin piti tulla sisään katsomaan sitä — ja kaikkien muiden niinikään: hän juoksi ulos ja toi kaiken väen tullessaan, aina Hans torpparia myöten. He tervehtivät »hyvää iltaa» ja jäivät seisomaan rykelmässä oven suuhun, sinisissä tallukoissaan.

Puu ja huone olivat puolipimeät; kuusi tai kahdeksan ainokaista kynttilää lekotti vielä.

Berg nosti Herlufin ylös, ja poika puhalsi: »Puh — puh — nyt on joulu mennyt…»

»Puh nyt on joulu mennyt», puhalsi hän, ylpeästi, ikäänkuin hän jokaiselta kynttilältä, minkä sammutti, kaikkivaltiaasti olisi johdattanut joulua ovelle. Toiset katselivat herkeämättä kynttilöitä.

»Viimeinen!» huusi rouva Berg. »Viimeinen.»

Nyt oli viimeinen sammutettu, ja oli pimeä, kun isä hiljaa laski Herlufin takaisin lattialle. Rouva Berg tarttui metsäherraa käsipuoleen, ja ääneti lähtivät kaikki huoneesta.

He olivat syöneet marjahilloa ja leivoksia lampun valossa, ja Tinen piti mennä kotiin. Rouva Berg tahtoi kernaasti hiukan kävellä kauniissa ilmassa, ja he menivät yhdessä, kaikin kolmen. Oli heleä pakkanen, lumi peitti kaikki tiet.

Poikaset olivat laitelleet liukuratoja suuria ojia pitkin. Rouva Berg ja Tine liukuivat — Tine edellä. Rouva Berg liukui, nauroi ja kaatui. Tine lähti menemään niin pönäkkänä ja leveänä kuin fregatti, joka lasketaan vesille.

Sitten he kulkivat jälleen hiljakseen, lumen narskuessa heidän jalkainsa alla. Kaukaa yli kenttäin kuulivat he viulun ja huilun ääniä.

»Anders Larsilta kuuluu tanssimusiikki», sanoi Tine.

Torilla oli valoisaa, lunta aidalla ja kirkon kummallakin päädyllä.
Koulu ja kievari olivat hiljaa, kiinni ja sammuksissa.

»Niin», sanoi Berg, »niin on siis tämä joulu ohi».

He olivat seisahtuneet kaikki kolme ja seisoivat nyt hiljaa aivan jäätyneen suomaan vieressä.

»Niin», sanoi rouva Berg, ja hänen äänensä värähti hiukan.

»Mutta täällä, Henrik, tuntuu sentään aina jollakin tavoin joululta…»

Tine nyykäytti päätään: »Niin», sanoi hän, »täällä on ihanaa».

Ja kaikki kolme seisoivat tuokion ajan liikutuksen vallassa, antaen katseen levätä valkeilla kentillä tähtikorkean taivaan alla.

Se oli viime joulu.

* * * * *

Tine painoi kasvot tyynyyn ja alkoi nyyhkyttää. Pitkän ajan hän itki ja itki.

Raskaat vaunut kuuluivat tulevan kievarinmäessä ja hän kuulosti. Ne olivat maakauppiaan. Aamu oli jo koittamassa.

Vähitellen vaipui Tine vihdoinkin rauhalliseen uneen.

II.

Yksikätisellä paroonilla oli vieraita. He olivat tulleet aikaisin, kohta päivällisen jälkeen — ihmiset hakivat kernaasti toistensa seuraa noina Dannevirken päivinä — ja syöneet puutarhamajassa. Nyt he istuivat punssilaseineen arkihuoneessa, joka oli täynnä piipunsavua.

L'hombre-pöydät oli asetettu kuntoon ikkunoiden eteen, mutta kukaan muu ei ollut seurannut niiden kutsua kuin tohtori Fangel ja maanmittari, jotka puoleksi torkkuivat kolmannen pelitoverin puutteessa. Toiset eivät koskeneet kortteihin, vain kulkivat ja kulkivat, edestakaisin, nurkasta nurkkaan, pysähtyivät pieniin ryhmiin ja puhuivat yhä, äänekkäästi, Bustrupista ja varustuksista ja Mysundista ja viime sodasta.

Yli kaikkien muitten kuului kappalaisen Graan ääni; hän seisoi Gammelgaardin Stenin edessä ja ylettyi tätä tuskin puoliväliin vatsaa. Hän puhui Istedin taistelusta ja rakkaasta ruhtinaasta, tarkoittaen sillä kuningas Fredrik VII vainajaa. Hän lopetti pitkään sanatulvaan, jonka kestäessä paljon sylkeä oli lentänyt Stenin liiveille, ja sanoi ikäänkuin jonkinlaisena yhteenvetona:

»Niin, silloin voitti Tanskan sydänvoima.»

Kappalainen jäi seisomaan ja hymyili leveätä uskon hymyä. Hän oli grundtvigilainen ja kurnutti kuin mikäkin sammakko.

Kauempana, kirjakaapin nurkkauksessa, oli eräs joukko ryhmittynyt Augustenborgin postimestarin ympärille, joka kertoi Frederitsin päivistä — silloin oli hän ollut mukana: valleilla oli käynyt kuin myrsky ja varustukset olivat tulessa ja iloisen rummunpärrytyksen kaikuessa olivat joukot syöksyneet eteenpäin pistimineen. Pommituksen kestäessä he antoivat sotilasmusiikin soida, ja ryhtyessään hyökkäämään he lauloivat.

He olivat pukeutuneet niittäjiksi ja napanneet preussilaiset keskellä viljapeltoa.

Kaikki yhtyivät keskusteluun kirjakaapin luona. Kuljettiin
Frederitsistä Istediin, ja Istedistä Boviin: se oli kulkua voitosta
voittoon. Gammelgaardin Sten oli ollut mukana hänkin, taistellen
Helgesenin johdolla.

»Tulinen mies, tuo Helgesen», sanoi hän, »ja tappeli kuin ryöväripäällikkö».

He puhuivat yhä ja muistuttelivat mieleen Ryen sanoja: »se on otettava ja nyt eteenpäin»; Schleppegrelliä, de Mezaa, joka muutti hansikkaita keskellä kuulasadetta. Jokainen kertoi kovalla äänellä omaansa — lukuunottamatta kamariherraa, rovastia ja yksikätistä; he seisoivat yhdessä keskellä huonetta ja puhuivat hallituksesta, joka tunsi vastuunalaisuutensa.

Muutoin siinä vain pidettiin ääntä ja iloa — preussilaiset piikin päässä — niin että sota kuulosti kuin fanfaarilta, paljasta remuavaa rynnistystä ja mehevää pilanpitoa ja iloisia merkinantoja. Kunnes Fredrik Klint, ylioppilas, joka oli vieraisilla, kun ei voinut mennä mukaan puuttuvan sormensa vuoksi — se oli ammuttu poikki erään ampumaseuran aseharjoituksissa — tarttui lasiinsa ja huusi, sodan ja punssin kuumentamana:

»Niin, tull ootpa vain, kyllä heidät otetaan vastaan!»

He huusivat kaikin mukana, loistavin silmin, ja yht'aikaa alkoivat he laulaa laulua »Urheasta maasotilaasta», kovin meluavin äänin, kaikki — paitsi rovasti, joka rupesi kulkemaan edestakaisin lattialla, levottomana kuin suurina uhripäivinä sakaristossaan, ja kamariherra, joka seisoi valkeassa paidanrinnuksessaan ja hymyili.

Vanha Fangel havahtui torkuksistaan kuullessaan laulua. »Niin, Jumalan nimessä», sanoi hän — tuolla lauseella oli hänen tapana jatkaa elämäntyötään jokaisen uinahduksen jälkeen — ja alkoi hyräillä muiden myötä, jotka lauloivat kovemmin ja kovemmin (ylioppilas seisoen tuolilla), painostamalla painostaen jokaista »saksalaista», jota lauloivat, aivan kuin olisivat nuijineet heidät nyrkeillään jalkojensa juureen.

Sofi tuli sisään, pää siteissä, tuoden sanomalehdet ja postin, heidän vielä laulaessaan, ja he pysähtyivät kaikin äkkiä, ikäänkuin nykäisemällä.

»Vihdoinkin, vihdoinkin», sanoi rovasti, joka hengästyneenä tarttui sanomalehtiin. He olivat odottaneet postia tuntikaupalla.

»Että hän toki vihdoinkin tuli», sanoi parooni kuumeisena ja etsi lehteään pakasta.

»Ei kai sitä voi lennoss tulla», sanoi Sofi, »kun tie on min liukas ett' tuskin pysyy pystyss, jos ei tahdo ottaa olkitossuja jalkaans.»

»Niin, he tulevat kaatumaan, he tulevat kaatumaan», huusi Klint ja puristi yhdeksän sormeaan nyrkkiin.

He seisoivat kaikin lampun ympärillä, kaksi tai kolme piteli aina samaa lehteä, niin ettei kukaan voinut lukea. »Antakaa rovastin lukea», sanoi Sten.

»Niin, tahtoisiko teidän korkea-arvoisuutenne lukea», pyysivät kaikki, istuutuen pöydän ympärille, ja rovasti sai avatuksi kolmannen päivän lehden. Sähkösanomat olivat vanhat, mutta siellä oli kirjeenvaihtajan kuvaus Dannevirkestä — senhän hän voisi lukea.

»Niin, lukekaa; lukekaa», huusivat kaikki.

Hänen korkea-arvoisuutensa piti harmaata, leijonaharjaista päätään pystyssä, ja arvokkaalla, täyteläisellä äänellään, joka kauniisti täytti huoneen, hän luki selvään ja leveästi ääntäen kirjeenvaihtajan sanat, ikäänkuin olisi lukenut jotain julistusta. Toiset istuivat sill'aikaa ääneti ja antautuneina, katseet tähdättyinä hänen kasvoihinsa, muutamat ristissä käsin — ja rovasti jatkoi lukuaan.

Sofi oli jäänyt seisomaan soittokoneen ääreen ja itki.

Kirjeenvaihtaja kirjoitti vaunuista, jotka olivat täyteenlastatut »mainiota lihaa» ja leipää ja ryyniastioita, ja »uskovien» sotilaitten rohkeudesta. Sitten hän siirtyi puhumaan »asemasta», ja rovasti korotti vaistomaisesti ääntään, painostaen ja viipyen sanoissa ikäänkuin runoilija, joka, hyväillen, lukee ääneen omaa teostaan.

»Te tiedätte joka tapauksessa, millainen asema on, ensin pitkä vallitus, vanha rakas Dannevirke, josta me vuosituhannen kuluessa olemme taistelleet ja jota kukaan vielä ei ole voinut meiltä riistää. Tiedätte myöskin, että tätä vallitusta vastaan on rakennettu varustuksia, ja että tulvavesi tukee asemaa. Ja enempää ei ole tarviskaan tietää: enempää ei ole tarvis kertoa. Riemuista on seisoa näitten vallitusten takana, joista jokainen on jyhkeä linnoitus, joista kuoleman ja hävityksen tulikuilu on avautuva vihollistemme riveille, silmätä niitten yli ja ajatella, että meidän tulemme on pyyhkivä teitä, joita myöten viholliset marssivat eteenpäin. Tulkoot he vain! Vastaanotto on oleva lämmin…»

Sten oli pannut kouransa Vollerupin vuokraajan käteen, joka puristi sitä itse siitä tietämättään. Ylioppilas oli jälleen noussut, ja herra Graa istui ja huitoi tyhjää ilmaa, pienillä pyöreillä, nyrkkiin puristuneilla käsillään.

Rovasti jatkoi lukuaan:

»Niin, katseeni on riemuinnut mitatessani asemaa, mieleni ja korvani iloinneet todetessani sitä halua ja intoa, jolla sotilaat tekevät taisteluvalmistuksiaan. Tiet olivat liukkaat, kynnetyt pellot, joiden yli ratsastin, olivat kovaksi jäätyneet, ja hevosen oli usein vaikeata päästä eteenpäin kasaantuneitten multakokkareitten välistä. Mutta kuta mahdottomampi tie oli, sitä iloisempi olin minä. Sillä nämä vaikeudet on vihollisen voitettava. Hänen ei ole niinkään helppoa päästä eteenpäin kuormastoineen ja sotajoukkoineen pitkin näitä teitä, ne kun ovat avoimia vallihautojen tulelle, joka askel askeleelta on rikkova hänen rivinsä. Vihollisen on vaikeata rynnätä eteenpäin…»

»Niin, niin», mumisi ylioppilas purren hampaitaan.

— »kun hänen sotilaansa liukastuvat jäällä ja kompastuvat multakokkareihin, samalla kun luotimme tekevät puhdasta jälkeä hänen riveissään, ja hänen verensä punaa valkeat maat…»

Rovasti pysähtyi. Mutta hiiskaustakaan ei kuulunut; oli kuin kaikki loistavin silmin olisivat nähneet edessään maat ja veren.

»Moni voimakas mies» — jatkoi hän jälleen — »on löytävä hautansa täällä vieraalla maalla, moni hellä äidinsydän saava sen tiedon, joka on raskain kaikista. Mutta se olkoon lohdutuksenamme, että onnettomuus on kovimmin kohtaava vihollistamme, ja että paljon enemmän kyyneleitä on vuotava heidän kodeissaan kuin meillä. Älköön luottamuksemme joutuko häpeään, saakoon rohkeutemme palkkion, niin että seuraava tiedonantoni voisi olla: voitto. Minä toivon niin, ja niin toivomme kaikki, mutta ratkaisu on Jumalan kädessä.»

Rovasti taukosi lukemasta ja laski lehden polvelleen, mutta kappalainen sanoi silmät selällään:

»Niin, Jumala on varjeleva Tanskaansa.»

Nyt nousi rovasti seisomaan, leveänä ja suurena hän antoi cesarinpäänsä hetkisen nyökkiä yli pöydän: »Niin», puhkesi hän puhumaan ja pani kätensä arvokkaasti liinalle, »äsken lukemamme sanat kuvastavat kansakunnan luottamusta. Lohdutuksemme ja toivomme on» — hän suoristihe, niin että valkea rintamus oli kohona kuin panssari — »että Dannevirken päivä on herättävä vanhan maamme. Viisitoista vuotta olemme odottaneet, niin että vihdoin olimme odotuksessamme joutua unen helmaan. Olemme taipuneet» — ja rovastin ääni aleni, se saattoi helposti saada keinuvien jambien rytmin — »kunnes meistä vihdoin on tullut miltei kumaraniskainen joukkio.»

»Niin, niin», huudettiin, ja ne jotka vielä istuivat, nousivat seisomaan.

— »jolla ei ollut omaa tahtoa omassa talossaan. Ja myönnytyksien aaveet kulkivat surullisesti maan halki. Mutta päivä koitti, jolloin kansan parhaat miehet riensivät kansan epäilysten edelle, ja nyt on hetki tullut, se hetki, jota nämä miehet ovat tahtoneet. Niin» — ja rovasti korotti ääntään, ja äkillinen vavahdus värähdytti kaikkia näitä miehiä, jotka kuuntelivat, olka olassa — »meillä on heidän sanansa panttina siitä, mitä he tieten ovat tahtoneet. Sillä Tanskan sydänasia — sen he tiesivät — on saatava ratkaisuun. Nyt ei enää kauemmin voitu — sen he ymmärsivät — ryömiä koirina saksalaisten pöytien ääressä, sillä silloin kadottaisimme kalleimman omaisuutemme ja — itsekunnioitus jäisi unhoon tässä maassa…»

He huusivat kaikin »hyvä» ja »kuulkaa» ja kuumeisia sanoja, joita kukaan ei ymmärtänyt, ja katsoivat häneen suut avoinna.

»Niin», huusi hän ja nosti hiukan kättään, raskaasti hengittäen, »sen he ovat tahtoneet pelastaa tätä tietä. Tanskan itsekunnioitus on se, jota tänä hetkenä varjellaan.»

Hän vaikeni.

He eivät enää huutaneet, he seisoivat hetken ääneti, ja Sten ja Vollerupin vuokraaja kohottivat äkkiä käsivartensa, aivan kuin olisivat heiluttaneet mahtavia punnuksia käsissään. Sitten hajaantuivat joukot pikku ryhmiin ja puhuivat jälleen — »Slesvigistä» ja »voitosta» ja »oikeudesta». »Niin», kuului Graan ääni yli kaiken, »Jumala on suojeleva Tyra Danebodin valleja». Kamariherra taas, joka seisoi aivan kokoonvaipuneen rovastin vieressä ja tahtoi »sanoa jotakin». mutta ei keksinyt sanoja, kääntyi vihdoin postimestarin puoleen ja virkkoi nenä-äänellään:

»Hyvä herra — moiset puhujat ne ovat luoneet meidän maamme».

He joivat ja puhuivat yhä. Klint avasi ikkunat: ulkona oli tuuli yltynyt. Huoneessa oleva paksu savu muodostui vedossa suuriksi liehuviksi kielekkeiksi, ne olivat kuin pilviä, jotka levenivät heidän päittensä päällä.

Pihalla alkoivat ajajat valjastaa hevosia kotimatkaa varten. Mutta sisällä huoneessa jatkoi herrasväki meluaan ja suuriäänistä puhettaan, kehässä isännän, paroonin ympärillä, joka tahtoi puhua. Hän tahtoi puhua sodasta ja nousi tuolille:

»Sota, ystäväni, on koettelemus, mutta se on koettelemus» — huusi hän — »joka vahvistaa itsetuntoa; sota on koettelemus, mutta koettelemus, joka karkaisee tahtoa; sota on kansojen puhdistava elementti…»

»Niin, niin», huusi Vollerupin vuokraaja. Ja Sten, joka istui keskellä huonetta ja alituiseen laski puristetun nyrkkinsä rotevalle polvelleen, toisti yhä:

»Niin, me voitamme heidät — me voitamme heidät.»

Vain kamariherra ja rovasti kuuntelivat enää, toiset kulkivat edestakaisin, punoittavina, keskeyttäen toisiaan, kädet toistensa kaulalla, puhuen kilpaa, tuhansista seikoista, sotajoukosta, kenraaleista, saksalaisista, ja äkkiä he alkoivat solvata kuningasta, kuningas Kristiania.

»Sillä hänellä ei ole tanskalaisen sydäntä rinnassaan.»

Postimestari huusi näin ensimmäiseksi, ja sittenkös huudettiin.

Mutta parooni, nousten tuolilleen, jatkoi yhä sanatulvaansa, joka vuoti hämmentyneitten päitten ylitse — sodasta ja Tanskan Jensistä, joka vaati ratkaisua oikeata tietä; ja tyhjä hiha, joka lepatti tuulessa, löi heikosti päin rovastin kasvoja.

Ikkunan ääressä syntyi meteli, kaikki riensivät sinne, niin että parooni taukosi keskellä puhettaan. Klint ja kappalainen Graa ojensivat parhaillaan punssia torppareille ja ajajille, lasin toisensa jälkeen: myöskin heidän oli kai juotava malja Dannevirken luona taistelevien veljiensä terveydeksi.

Kaikki parveutuivat yhteen, he saivat viimeisetkin ikkunat auki; ulkona pihalla näkyivät torpparit ja ajajat kehässä, ikäänkuin varjot. Kasvoja ei erottanut. Mutta yht'aikaa olivat he kaikin kohottaneet ja tyhjentäneet lasinsa, ja pimeästä, myrskyn halki, kaikui sisälläolijoita vastaan yhdeksän pitkää, hillittyä hurraahuutoa — ikäänkuin vala.

Herrat ikkunan luona vaikenivat, heitä liikuttivat omien ajomiestensä hurraahuudot, ja rovasti, joka seisoi kamariherran vieressä, sanoi värähtelevällä äänellä, osoittaen ulos pimeään:

»Herra kamariherra, ne ovat Istedin miehiä.»

Vanha tohtori Fangel, joka hiljaisuudessa pyyhkäisi pari kyyneltä poskeltaan, sanoi vierusmiehelleen, maanmittarille:

»Nuo tuolla — heidän on kuoltava.»

He tahtoivat kaikki mennä takaisin huoneeseen, kun Klint yht'äkkiä hypähti tuolille ikkunan edessä; kalpeana, pää viskattuna taaksepäin hän puhui — hajanaisesti, kourien savuista ilmaa runnellulla kädellään, ikäänkuin olisi tahtonut tarttua joihinkin näkyihin — ja he jäivät seisomaan ja kuuntelivat häntä.

»On puhuttu johtajista» — hän pikemmin huusi kuin puhui — »niistä, jotka johdattivat vanhempia — mutta meitä, meitä nuoria, meitä joiden nyt on taisteltava, meitä ovat johtaneet toiset: meille ovat runoilijat antaneet uudet silmät ja ennustaneet uusista ajoista… Hän joka on laulullaan yhdistänyt Pohjoismaat yhdeksi kokonaisuudeksi, hän, joka on antanut pohjoismaiselle nuorisolle sen yhteistunnon — hänen näkemyksensä on johtanut meidät tähän päivään…»

»Älkääkä sanokokaan» — ja kärsimättömästi löi hän kädellään ilmaan — »että nuo näyt ovat rauenneet — ne voivat vielä kerran olla tosia… Ja vielä, hyvät herrat, olkoon että ne olisivatkin olleet vain mielikuvia, ne mielikuvat ovat meitä ravinneet, olleet leipänämme… Ja kun nyt» — hän kääntyi puolittain pihaan päin, ja miehet, jotka eivät mitään ymmärtäneet, mutta kuulivat hänen nuoren äänensä ja näkivät valon hänen kasvoillaan, kurkottivat käsivarttensa varassa aina ikkunalautaan saakka, tuijottaen puhujaan loistavin silmin — »Tanskan valleilla seisoo vartiona parvi, joka säteilevin silmin halki yön katsoo Tanskan ryöstäjiä kasvoihin, on se hän ja hänen sanansa, joka on elvyttänyt tuon parven toivoa ja johtanut sen paikalleen: hänen on edesvastuu ja kunnia — eläköön siis hän ja hänen sanansa.»

Klint ei voinut puhua enempää, viimeiset sanat olivat tukahtua hänen kurkkuunsa; mutta ikäänkuin runoilijan nimi olisi ollut kaiken heidän toivonsa ja uskonsa symbooli, huusivat he sitä, sisällä ja ulkonaolijat, hurraahuutojen säestämänä, niin että kaiku vastasi ladosta ja kiiti niityn yli aina aitaukselle asti — uudelleen ja uudelleen.

Miehet eivät kuulleet, he tuskin kääntyivätkään katsellakseen Bøllingiä, joka juoksi heidän ohitseen, hatutta päin, ja huusi jo pihalla:

»Missä Tine on? Missä Tine on?» ja juoksi ylös portaita yhä huutaen kimeästi:

»Tine? Tine? Missä on Tine?»

Sisällä käytävässä hän luhistui ullakonportaille voimatta puhua, keinuen edestakaisin, sanaa sanomatta, harmaanvalkein kasvoin:

»Voi Herra Jumala, mitä lukkarilass on mahtanu tapahtua?» huusi Sofi ja alkoi pyöriä oman itsensä ympäri kädessään »liina», jonka hän kauhistuksissaan oli irroittanut.

»Isä, isä» — Tine tuli rientäen kynttilä kädessä ja kumartui hänen ylitseen — »isä», huusi hän tuskissaan, »isä — — onko äidille tapahtunut jotain?»

Mutta Bølling ei vastannut, kunnes hän yht'äkkiä tarttui Tinen päähän ja taivutti sitä suunsa kohdalle ja kuiskasi jotakin; ja Tine lysähti, valkeana hänkin, seinää vasten ja kohotti kätensä, jotka jälleen valahtivat alas.

Bølling ei vielä voinut puhua taikka nousta ylös, viittasi vain ovea — arkihuoneenovea.

Tine meni alas ja sai oven auki, antoi sen jäädä avoimeksi ja vaipui istumaan tuolille kirjakaapin ääreen. Jalat eivät enää häntä kantaneet.

Rovasti ja Klint seisoivat kehän keskessä.

»Ovatko vaunut ajaneet esiin?» kysyi rovasti Tineltä. Ja Tine vastasi — eikä tietänyt, kuinka, sillä sanat olivat ilman sointua —:

»Sanotaan — sanotaan että ne… ovat peräytyneet Dannevirkestä.»

»Mitä te puhutte? mitä te puhutte?» huusi rovasti. Tine näki vain rovastin ja tämän kasvot, jotka kääntyivät hänen puoleensa, valkeina kuin lakana, kaikki muu hävisi hänen silmistään — mutta hän ei voinut puhua enempää, viittasi vain isään, joka istui, lamassa, portailla yksinäinen kynttilä vieressään.

»Mitä te kerrotte, mies?» huusi rovasti ja tarttui Bøllingiä hartioihin.

»Oletteko hullu? oletteko hullu?» ja hän vapisi itse, niin että tuskin saattoi seisoa. »Mitä te sanotte mies — selittäkää.»

Mutta lukkari ei kuullut; hän tiesi vain yhden lauseen, ja sitä hän toisti, kahdesti, ikäänkuin mies, joka on saanut halvauksen, tai niinkuin mielipuoli:

»Ne ovat menneet, ne ovat menneet», toisti hän konemaisesti, koettaen nostaa kättään, jossa piteli kirjettä — se oli sähkösanoma, jonka rovasti otti ja luki ja pudotti lattialle, jääden seisomaan portaille, kankein käsin, kaikkien muitten yläpuolella, jotka olivat tulvanneet ulos.

Sitten rovasti astui alas ja meni saliin; Sten tuki häntä. He tiesivät sen kaikki jo, mutta kukaan ei puhunut — noin puoleen minuuttiin ehkä ei lausuttu sanaakaan. Sitten juoksi Vollerupin vuokraaja väristen kuin lehti, ja löi nyrkeillään seinään ja nyyhkytti kuin mielipuoli.

Ja yht'äkkiä alkoivat kaikki nyyhkyttää, kalpeina ja voimattomina ja katkeroina; ja Augustenborgin postimestari juoksi edestakaisin ja sanoi innokkaasti: »Mutta se on mahdotonta — se on mahdotonta — armeija — armeija», lakkaamatta toistellen tätä ainoata sanaa: »Armeija», ja viittoillen käyrillä sormillaan.

Ulkona kuultiin palvelustyttöjen itkevän; miehet menivät ääneti takaisin ajopeliensä luo.

Sten, joka istui vastapäätä kappalaista, löi molemmilla käsillään hänen hartioihinsa ja tuijotti epätoivoisena tuon pienen jumalanmiehen kasvoihin: »Tämä häpeä, mies, tämä häpeä», sanoi hän, ja antoi päänsä vaipua pöytää vasten, ikäänkuin ei olisi jaksanut kannattaa sitä kauempaa. Mutta äkkiä kävi kuin jokin sysäys rovastin läpi, ja hän nousi seisomaan heidän keskessään:

»Tänä yönä Tanska on kavallettu», sanoi hän, jälleen suoraryhtisenä, joukkonsa keskessä.

Ja ikäänkuin tämä sana olisi tarjonnut suojaa kaikkien epätoivolle ja häpeälle, ikäänkuin se olisi saanut purkautumaan kaiken heidän neuvottoman epätoivonsa, huusivat he sitä kaikin, sanatulvassa, väitellen, hurjina, hehkuvin kasvoin — sanaa: petosta. Ja äkkiä syöksyi Klint esiin nurkastaan ja, suunniltaan, viskasi luotaan punssilasinsa niin että viuhui; se lensi hänen runnellusta kädestään kuin kuula, aivan läheltä rovastin päätä suoraan vasten kuningas Kristianin kuvaa, joka meni sirpaleiksi.

Silmänräpäykseksi tuli hiljaista, lasi helisi ja kuva liukui naulastaan — Dannebrogin liput kuningasvainajan yläpuolella irtautuivat tärähdyksestä ja putosivat sohvalle, samaten kuin eternelli-kukat —; mutta he alkoivat kohta huutaa jälleen, syyttäen kaikkia, kenraaleita, Scheel Plesseniä, Bluhmea, Blixen-Fineckeä, kaikkia poikkeuksetta — ja rovasti, joka näytti päässeen tasapainoon, sanoi, pöytään nojaten ja suurella liikkeellä:

»Mutta kansa on vaativa heidät tilille, kansan päivä on tuleva.»

Kukaan ei ollut huomannut oven käyvän, mutta he kääntyivät kaikki vieraan äänen kuullessaan ja jäivät seisomaan hämmentyneinä kuin ihmiset, jotka äkkiä herätetään:

»Ah, täällä on vieraita!»

Se oli piispa, heiveröisenä ja pienenä, keltakasvoisena ja valkopartaisena; hän loi silmäyksen pöytien ja lasien ja kumoonkaadettujen tuolien yli: »Paljon vieraita», sanoi hän ja katseli ikäänkuin olisi nähnyt läpi rovastinsa, joka oli jäänyt valtiomiesasentoonsa pöydän ääreen.

Toiset seisoivat kaikin avuttomina, keskellä taistotannerta; kappalainen tapaili hiljaa, pöydän takana, majesteetin kuvaa — mutta päästi sen: piispa oli nähnyt.

»Ja tekin, herra kamariherra», sanoi piispa vain ja kääntyi.

Kamariherra kääntyi omituisesti ympäri hyvinsorvatuilla säärillään, joita hän sai kiittää asemastaan — »Louise tahtoo nähdä ne sääret tiukoissa housuissa», oli kuningasvainaja sanonut hänelle nimittäessään hänet kamariherraksi, ja tätä joviaalista kuninkaansanaa kerrattiin usein kihlakunnassa, — ja piispa Dahl katseli hetkisen ajan noita levottomia sääriä.

Sitten hän sanoi aivan toisella äänellä, lempeästi ja sangen painavasti:

»Niin, hyvät herrat, nyt tulee meille kaikille paljon tekemistä, ja meillä kaikilla on paljon kärsimyksiä kestettävänä.»

Hän vaikeni jälleen.

Muutoin oli hän tullut puhuakseen vain paroonin kanssa, sanoi hän sitten: pian voitiin kai ruveta odottamaan »joukkoja». Hänen äänensä värähti äkkiä sanoessaan sen sanan, ja hän lisäsi: »Mutta saattakaa kuitenkin ensin vieraanne ulos.»

He pääsivät ulos, ja käytävässä he koettivat saada turkkeja päälleen. Ovi paukkui myrskyssä, pihalla ei ollut mitään valoa — lyhdyt olivat sammuneet tuulessa — ja heidän jalkojaan livetti maalla, joka oli liukas kuin peili, heidän hapuillessaan vaunujen välissä. Ylt'ympäri kuului ajajien huutoja; Sten seisoi ja itki jälleen, ruskeihin hevosiinsa nojautuneena.

Ensimmäiset olivat kiivenneet vaunuihin ja alkoivat ajaa; hevoset kompastelivat ja kulkivat käyden; toiset seurasivat, päin myrskyä, pitkin pimeää puistokujaa, vaivalloisesti ja hitaasti.

Tine istui isänsä kanssa keittiössä, uunin kupeella; hän oli vienyt isänsä sinne.

»Kas niin, pikku isä, kas niin, pikku isä», oli hän sanonut ja taputtanut vanhusta yhä uudelleen ja uudelleen — hän oli kuin eloton, vanha Bølling — kunnes vanhus puhkesi itkuun, uuniin nojautuen. Niin olivat he istuneet ääneti yhdessä, kauan.

Nyt Tine veti pois kädet, joilla oli tukenut päätään, ja ikäänkuin tuo uusi hiljaisuus olisi hänet herättänyt, sanoi hän:

»Silloin tulee metsäherra kotiin.»

Ja hän jäi istumaan isänsä viereen, tuijottaen eteensä suurin silmin.

Fangel oli viimeinen, joka sai turkin ylleen; hänen oli vaikea löytää hiha-aukkoja. Kun hän tuli pihaportaille, kompastui hän johonkin porrasaskelmalla. Se oli kappalainen joka istui kokoonlyyhistyneenä keskellä portaita.

»Mutta, hyvä ihminen», sanoi tohtori, »aiotteko paleltua kuoliaaksi?
Ihminen — nouskaa toki ylös!» Ja hän ravisteli toista.

Mutta oli kuin pieni kappalainen ei olisi sitä huomannut. Kääntäen kääpiökasvonsa, jotka olivat kuin valvomisen kuihduttamat, miltei Fangelin kasvoihin kiinni, sanoi hän vain:

»Mutta — mitä Jumala siis tahtoo tehdä Tanskalsilleen?»

Ja vanhan Fangelin omia silmiä kirveli, kun hän astui vaunuihinsa, autettuaan kappalaisen matkalle.

Piispa oli vielä yksin. Kauan aikaa hän seisoi ja katseli hävitettyä huonetta, jossa uutimet olivat irtautuneet tuulessa, jossa jätetyt lasit ja maljat ja piiput olivat sirotettuina ylt'ympäri — aivan kuin ensivuoden keltanokka-ylioppilaiden jäljiltä. »Lehti» oli pudonnut lattiaan ja lepatti vedossa ylös ja alas. Piispa otti sen ja luki sitä tuokion ajan, ja samalla kun tuon vanhan »taantumusmielisen» kasvot vääntyivät ivasta tai tuskasta, käänteli hän kääntelemistään lehteä kädessään, niin että siitä muodostui kuin pitkä piiska, ja hän antoi sen jälleen vaipua, alas tyhjien lasien väliin.

Sitten hän havahtui ajatuksistaan ja meni sohvan viereen. Kunnioittavasti hän nosti ylös kuninkaan kuvan, varovaisesti, lampun valon langetessa kasvoilleen, hän irroitti lasisirpaleet, pala palalta, ja ripusti kuninkaankuvan paikoilleen.

Pienet liput hän kiinnitti sen yläpuolelle.

Sitten hän kohotti katseensa ja antoi sen levätä kuningas Fredrikin kuvassa.

Kauan tarkasteli piispa autuasta majesteettia — merkillisesti, ei täysin kunnioittavasti hymyillen.

Ikkunat löivät edestakaisin myrskyssä. Kaukaa tieltä kuului vaunujen raskas ja hidas vyöryntä — aivan kuin suuren, poiskulkevan ruumissaattueen.

III.

Oli päästy päivälliseltä, ja ylt’ympäri metsäherrantalossa, latojen ja tallien ovissa ja veräjillä, makaili ja istui äänettömiä sotilaita piiput suussa. Lars voudin piti jälleen lähteä, ja kun hän toimevana sai hevoset esiin ja valjasti ne ja lähti matkaan, seurasivat kaikki silmillään hitaasti hänen liikkeitään, kunnes hän oli kadonnut näkyvistä ja piha jälleen oli tyhjä. Ladon vaiheilla seisovat miehet vaihtoivat pari sanaa hevosista.

Sofi ilmaantui pesutuvan kynnykselle, sanko kädessä, matkalla kaivolle. Hän oli tätä nykyä miltei aina ilman »liinaansa», ja hänellä oli pari pientä Aleksandrankiharoiden alkua korviensa juuressa, hiusverkon ulkopuolella.

»Pääsisköhän täst menemään?» kysyi hän portailla seisovilta sotilailta; hän oli saanut aivan erikoisen, makean ja mielistelevän puhetavan, ikäänkuin hänen suunsa aina olisi ollut supussa; ja miehet seurasivat, kukin paikoiltaan, »hameen» liikehtimistä pihan poikki.

Kaivollakin seistä roikkui pari sotamiestä, ja he rupesivat auttamaan
Sofia nostamalla vettä.

»Niit miehii sitt on joka paikass», sanoi Sofi kymmenesti päivässä
Tinelle, ja sirkutti: »Vallan sitä kaatuu niihin.»

Hän sai ämpärinsä täyteen ja meni takaisin pihan poikki, jossa sotilaat taas, äänettöminä, tuijottivat hänen jälkeensä, kunnes hän oli pääsyt sisään.

»No — kerran kai se paukahtaa», sanoi eräs kapteeni arkihuoneen sohvassa ja suoristi kärsimättömästi pitkiä sääriään; he puhuivat kai tuhannetta kertaa »niistä», jotka olivat tuolla edempänä, ja toimettomuudesta.

»Eiköhän vain», vastasi verkalleen vierustoveri, nousi ja liittyi kolmen neljän muun upseerin seuraan, jotka keskellä huonetta kiersivät aina samaa kehää, omituisesti vaappuen, ikäänkuin keinuvalla laivankannella.

Muutoin ei kuulunut muuta kuin korttien ikuinen läiske; ikkunan luona oli jälleen alettu pelata päivällisen jälkeen. Tine tuli kahvitarjottimineen.

»Kiitos, herra luutnantti», sanoi hän, »kiitos». Ovien kohdalla oli aina sivuutettava joku pari luutnantinsääriä, kun oli mentävä tai tultava.

Pihalla syntyi äänekäs nauru, ja upseerit tulvasivat ikkunoihin. Wrangel oli kadottanut kiväärinsä. »Wrangel» oli eräänlainen linnunpelätti, jonka väki oli kyhännyt katonharjalle parista seipäästä, hatusta ja vanhasta vaipasta; luuta oli ollut kiväärinä — nyt oli tuuli repinyt sen irti ja heittänyt maahan.

Sotilaat pihalla nauroivat täyttä kurkkua ja samoin upseeritkin, kunnes palasivat paikoilleen ja keskeytetty whisti-peli aloitettiin uudelleen.

Tine oli kahvineen ehtinyt puutarhamajaan, jossa pari kapteenia istui vuoteillaan, tuijottaen tylsinä ojennettuihin sääriinsä taikka johonkin olemattomaan; puutarhassa kiersi kaksi upseeria ympäri kenttää, väliin myötä-, väliin vastapäivää, ettei alkaisi pyörryttää, kädet taskussa ympäri, aina vain ympäri. Nyt he olivat kiertäneet kenttää tunnin ajan.

Kapteenit havahtuivat Tinen tulosta. Upseereilla oli aina jotain sanottavaa hänelle, ja hänellä vastattavaa. Pari heistä, joilla oli olkalaput, tuli aina hänen luokseen ja jutteli hänen kanssaan; missä työssä hän ikinä olikin, ulkona tai sisällä — aina he olivat läsnä. »Tässä saa kukin olla tulessa, tyttöseni», sanoi kievarin Tinka Tinelle ja löi rintaansa. Tusinan verta luutnantinsilmiä oli aina heihin kiinnitettynä.

»Ja miksikäs ei ne sitä saisi?» sanoi Tinka ja kohotti hartioitaan. Hän antautui anteliaasti suudeltavaksi ovien takana.

»Niin, tänään se siis tapahtuu, neitsyt Bølling» sanoi toinen kapteeneista ja pääsi vuoteesta.

»Niin — kello kuudelta, eikö niin?» sanoi Tine ja hymyili siinä seisoessaan.

Kapteeni nyökäytti päätään ja ojensi itseään hiukan: »Niin, ja se on hyvä», sanoi hän. »Saadaan ainakin jotain muutosta», selitti hän matalammalla äänellä; ja hän seisoi siinä tuokion katsoen eteensä, ikäänkuin olisi nähnyt ne ikuiset vallitukset, joita he nyt, viikosta viikkoon, olivat lähteneet puolustamaan ja joilta he olivat palanneet kotiin; myrskyssä ja sateessa ja pakkasessa, tähystelypaikoilla päivisin, vartiopaikoilla öiseen aikaan — aina vain odottaen, tuskin laukaustakaan ampuen.

»Mutta kerran se ainakin tapahtuu», sanoi hän ja laski kupin hiukan tylysti luotaan.

»Tänään on sitten luutnantti Bergin vuoro päästä majoitukseen», sanoi toinen kapteeni.

»Niin», sanoi Tine ja hätkähti hieman, »tänään tulee metsäherra kotiin — kello kuudelta», ja hän nyykäytti päätään kaksi kertaa, katsoen suoraan eteensä ilmaan.

Tine kääntyi ja meni tarjottimineen. Käytävässä, joka oli täynnä päällysvaatteita ja laukkuja ja matkatavaraa, istui pari upseeria laukulla häntä odottamassa; heidän oli tapana pysäyttää Tine hetkiseksi siellä ja laskea leikkiä hänen kanssaan, kun hän noin kulki edestakaisin. Mutta tänään hän riensi heidän ohitseen.

»Minä menen kotiin», sanoi hän vain ja nauroi, irroittaen jonkun käsivarren; hän sai aina niin helposti jonkun luutnantin käsivarren puolittain ympärilleen.

Vähän myöhemmin tuli hän pihan poikki, harteillaan liina, jota tuuli liehutti. Kun hän oli päässyt puistokujan päähän, juoksi luutnantti Appel puutarhan aidan yli hänen luokseen: »Saanko saattaa teitä?» kysyi hän kovalla, miltei lapsekkaalla äänellä ja alkoi kulkea Tinen sivulla.

Appel oli kaikkein nuorimpia, oli juuri tullut armeijaan, niin ettei hän ollut vielä ollut Dannevirkessä eikä koskaan tulessa. Muitten upseerien parissa hän ei milloinkaan avannut suutaan, istui vain, hämillään tai uneksuen, itsekseen, ja hymyili min omituisesti suurine silmineen, ikäänkuin olisi nähnyt jonkun näyn; taikka myöskin nousi hän ja meni äkkiä ja ilman mitään syytä huoneesta, alas lammelle, jossa oli yksinäistä, kiertäen sitä, lakkaamatta.

Siellä hän oli kerran tavannut Tinen, tämän tullessa kotoa, yli aidan, ja hänen kanssaan oli nuorukainen alkanut puhua — puolittain pelokkaasti taikka viipyen siitä, josta hän aina ja lakkaamatta puhui. Viborgista ja kodista.

»Siellä kulkee tie järven ympäri — millainen ihana järvi», sanoi hän ja hymyili, ikäänkuin olisi äkkiä nähnyt sen edessään, auringossa päilyvänä; »se on nuorien tyttöjen kävelytie, he kulkevat siellä iltapäivisin tai sunnuntaina, kirkosta tullessaan, aina parittain — he kulkevat aina parittain Viborgissa», sanoi hän…

Sitten hän vaikeni, hetkeksi, yhä hymyillen.

»Voi, nuoret tytöt ovat niin kauniita Viborgissa», lopetti hän sitten harvakseen ja vaikeni taas.

Sen päivän jälkeen hän saattoi aina Tineä; useimmiten hän tuli hämärissä; Tine istui metsäherran huoneessa — siellä hän sai edes hiukan rauhaa — ja oli koettanut kirjoittaa rouva Bergille; sitten tuli Appel ja istuutui ja jutteli, ja Tine jäi istumaan kädet sylissä, ajatellen itsekseen kirjettä ja sitä, oliko hän vain muistanut kertoa kaikesta: metsäherrasta ja kaikesta muusta…

Appel istui ja kertoi:

Oli joulun aika; he olivat olleet tanssiaisissa; yö oli tähtikirkas ja he olivat kulkeneet kotiin — herrat ja naiset — kaikki suuressa ryhmässä — sillä niin oli tapana Viborgissa — — kotiin Appelin vanhempien luo, juomaan viiniä, kaikin… Ja he jäivät sinne, aamuun asti…

»Niin, niin», sanoi Tine, kun Appel vaikeni, »hän ja te sovitte kyllä yhteen, luutnantti».

Hän naurahti, kunnes Appel nousi äkkiä ja alkoi kulkea edestakaisin, aina pimeään nurkkaan saakka; häntä vaivasi uudestaan tuo ajatus, josta hän ei uskaltanut puhua — ei kenellekään, ja joka lakkaamatta häntä kalvoi: ajatus »tulesta» ja »kun se tapahtuu», ja millaista silloin lienee, kun se tapahtuu.

»Milloinkahan hyökkäys inahtaa alkaa?» sanoi hän ja jatkoi kulkuaan.

Hän istuutui jälleen, mutta kauemmaksi Tinestä, ja sanoi taas:

»Sillä joskus sen toki täytyy alkaa!» Ja he olivat molemmat vaiti, hämärässä.

… Tänään he kulkivat ääneti pitkin tietä. Tine kulki niin nopeaan, että miltei juoksi.

»Ja nyt on siis meidän vuoromme», sanoi Appel äkkiä, kuin nykäisemällä.

»Niin», sanoi Tine vain. »Nyt on teidän mentävä.»

»Ja sanotaan että 'heitä’ odotetaan», sanoi Appel, joka kulki hitaasti ja katsoi alas maahan.

Tine ei kai oikein kuunnellut. Oli niin monta asiaa, jotka piti muistaa juuri viimeisinä tunteina, ennenkuin metsäherra tuli kotiin; ja osastothan marssivat aina pois ja palasivat jälleen; ja nyt oli jo niin kauan sanottu, että heitä voitiin odottaa…

»Missä osastossa te menette?» kysyi hän vain.

»Toisessa», sanoi Appel, ja polttava puna puhkesi äkkiä hänen kasvoilleen.

Hän vaikeni ja he kulkivat hetkisen aikaa; sitten hän sanoi, katsellen eteensä ilmaan, kaksi kertaa:

»Sittenhän siellä kerran on — sittenhän siellä kerran on.»

Tine juoksi koulunportaita ylös, ja Appel kääntyi ja kulki kievarinkujaa pitkin. Hän ei tahtonut tavata ketään — hän tahtoi olla yksin; hän ei ollut varma itsestään; ja hän kulki kulkemistaan, edestakaisin, samaa lyhyttä välimatkaa molempien pikku talojen välissä edestakaisin, aivan kuin olisi askeleillaan tahtonut mitata sen, ja hänen päässään oli vain yksi ainoa ajatus: nyt se on edessä, nyt on mentävä — — tuli, tuli, — ja hän tarrautui kiinni tähän sanaan.

Tine meni sisään huoneeseen, jossa istui upseereja niinkuin metsäherrantalossakin. Vierashuoneessa, jonka ovi oli avoinna, makasi pari kapteenia vuoteilla, virkatakit auki napitettuina.

Matami Bølling pesi keittiössä. Hän näytti niin lopen väsyneeltä, silmänympärykset täynnä pieniä ryppyjä. Hän oli lakkaamattomassa sodassa »kaikkea sitä likaa» vastaan kodissaan — sitähän kulkeutui saappaitten mukana lattioille ja päällystakeista seiniin ja piipuista pöydille — nurkkia myöten.

»Tässä ei kohta ole mitään paikkaa missä itse olla», sanoi hän: »Mutta eihän meidän pitäisi valittaa, eihän meidän pitäisi valittaa.»

Hän oli istuutunut, mutta nousi jälleen. Hän oli muistanut jotakin, mitä hänellä oli metsäherraa varten:

»Hänhän tulee kotia tänään», sanoi matami, »hänhän tulee kotia tänään».

Sitä varten Tine olikin tullut. Matami Bøllingin oli tapana valmistaa jotakin erikoista niinä päivinä, jolloin metsäherraa odotettiin; metsäherran talossa ei sellaiseen voinut olla aikaa, siksi paljon majoitusväkeä oli siellä.

Äiti toi kulhon. »Eihän se ole juuri mitään», sanoi hän. »Mutta mitenkä sitä laittaisi, tyttöseni, mitenkä sitä laittaisi?»

»Ja Bølling, ja Bølling» — matami sanoi nyt kaikki asiat kahteen kertaan, se johtui aivojen väsymyksestä — »menehän hänen luokseen, tyttöseni, menehän hänen luokseen».

Vanha Bølling istui makuuhuoneessa — ainoa paikka joka oli jäänyt heitä itseään varten — ikkunan luona. Hän ei ollut jaksanut toipua siitä yöstä, seitsemättä päivää vasten — hän laahasi niin raskaasti oikeata jalkaansa, ja luomi ei tahtonut nousta oikealta silmältä.

Tine istui metsäherran kulho sylissään. »No, kuinka te tulette toimeen siellä alhaalla?» sanoi isä; myöskin puhunta oli käynyt hiukan kankeaksi.

Tine kertoi kaikesta reippaalla äänellä, kietoen vaippaa paremmin isän säärien ympärille. »Sinä et saa vilustua, isä», sanoi hän, »sinun täytyy pitää vaippa ympärilläsi».

Ja hän kertoi.

Sisähuoneissa alettiin varustautua matkaan; koko talosta, ylhäältä ja alhaalta, kuului melua.

»Heidänhän on nyt lähdettävä rintamalle, isä», sanoi Tine hänen korvaansa.

Mutta Bølling, joka ei kuunnellut enää, sanoi vain kankealla kielellä: »Niin — mikähän tästä kaikesta tulee?» ja tuijotti Tineen tyhjin katsein.

Tine seisoi ja silitti hänen tukkaansa ja hymyili: »No, isä, kaikki voi käydä hyvin vielä — täytyy ainakin toivoa.»

Tine meni ulos portaille. Kievarin edusta oli täpötäynnä sotilaita, jotka viime hetkessä tinkivät tupakkaa ja saivat kenttäpullonsa täyteen. Pensaikkojen takaa, kaikista taloista, tuli osastoja, ja merkinannot kaikuivat, kutsuvina ja äänekkäinä, yli seutujen.

Alhaalla, sepän pienen peltotilkun kohdalla, seisoi kansanjoukko. Komea vihreä ruis aaltoili tuulessa, miesten pohtiessa viljan laatua.

»Lihavaa maata tämä», sanoi eräs painavasti.

»Nii-in», vastasi toinen verkkaan.

»Mutta niin hedelmällistä kuin Lollannin maa ei se sentään ole», lisäsi kolmas.

»E-ei, niin hedelmällistä kuin Lollannin ei se sentään ole», toisti toinen hitaasti, ja he seisoivat kaikin hetkisen ääneti, katsellen vihantaa peltoa, kivääreihinsä nojautuneina.

»Hyvästi, äiti», huusi Tine, jonka jälleen piti mennä, portailta.

»Hyvästi, terveisiä metsäherralle», vastasi matami Bølling, joka juuri katosi ovesta.

Tine kulki torin poikki, tervehtien ja nyykäyttäen päätään hyvästiksi — hänhän tunsi ainakin puolet kaikista kasvoista. Tiellä marssi komppania komppanian jälkeen hänen ohitseen; metsäherran puutarhan läpi kuului kiväärien kalina ja marssivien askeleet ja upseerien huudot.

Metsäherrantalo oli jo tyhjä. Tine kulki kierroksen ja aukaisi ikkunat savuttuneissa huoneissa. Lakanat oli otettava esiin metsäherran vuodetta varten. Ulkoa kaikui komennushuutoja; jokin osasto alkoi laulaa.

Appel tuli juosten, vaippa yllään, puutarhan kautta. Hän tuli sisään, hätäisenä ja kalpeana, ja riensi Tinen luo.

»Niin, heitä voidaan odottaa», sanoi hän saattaen tuskin puhua ja otti Tineä kalvosesta niin että teki kipeää. »Ajutantti on sanonut, että heitä voidaan odottaa.»

Ja hän seisoi tuokion ajan tuijottaen Tineen, hurjasti, Tinen käsi suonenvetoisesti omaansa puristettuna, ja riensi jälleen pois, pihan poikki, vaippa hulmuten — hänen oli vain täytynyt nähdä joku ihminen ja sanoa se, ennen lähtöään sinne.

Tine kulki ehdottomasti hänen perässään, ulos portaille ja pihan poikki. Mutta sitten hän kääntyi ja meni veräjästä. Kummulta saattoi nähdä kotiapalaavat rykmentit.

Aurinko oli laskemaisillaan, ja ilma oli viileä ja kirkas. Niin etäälle kuin silmä kantoi yli aukean maan, näki hän mäillä ja teillä ja pensaikkojen takana sotajoukkojen tummat ja liikkuvat rykelmät, jotka lähtivät sotaan ja palasivat kotiin. Ilma oli täynnä komennussanoja ja merkinantoja, ja joukkojen töminä häipyi kumeana kukkulain taakse.

Tuolla oli Appel — keskellä tietä hän heilutti sapeliaan.

Kukkuloilla välkkyivät pistimet kuin salamat, ja etäältä hän kuuli kotiapalaavain laulua. Sitten lauloivat myöskin ne, jotka lähtivät — lyhyemmissä erin.

Tine ei tietänyt laulavansa mukana, hänkin, korkealla äänellä, ylhäällä huipulla. Ilma kaiku sotilaitten tahdikasta marssia, aseitten kilinää ja laulua, ja aurinko laski.

Sitten hän näki metsäherran joukon — tuolla läheisellä mäellä — oli, oli, se se oli. Kuinka he lauloit aikaan!

Ja Tine juoksi kukkulaa alas ja kotiin.

* * * * *

Upseerit olivat istuutuneet pöytään, höyryävien vatien ääreen, ja lautasten kalina ja nauru ja puhe kaikui halki talon, kun Sofi kulki ulos ja sisään. Renkituvassa söivät aliupseerit illallista, ja heitä palveli Maren; ulkona pihalla hääräsivät iloiset sotilaat edestakaisin.

Berg istui, sääret riippuen, lihatukilla uunin vieressä, likellä Tineä, joka seisoi ja paistoi munia. Se oli tullut hänen lempipaikakseen, tämä kolkka uunin luona, ihanassa lämpimässä, jossa Tine hyöri hehkuvin kasvoin. Hänellähän oli niin paljon kysymistä, paljon sellaista, mitä hänen piti saada tietää; ja täällä he saivat myös koko lailla olla rauhassa.

»Mutta Tine», huusi Berg ja veti häntä pois käsivarresta; näytti siltä, kuin liekit pesästä olisivat hulmunneet aina Tinen hameeseen asti.

Mutta Tine nauroi ja kertoi edelleen.

Renkituvassa alkoivat kersantit laulaa, ja käytävään tulvasi paksu, paistetun silavan ja omenain käry, kun Maren kulki ovessa.

»Heitä ei saa kylläisiksi», sanoi Sofi, joka tuli upseerien puolelta, vadit tyhjinä.

»Kas tässä, tässä», sanoi Tine ja ojensi hänelle uuden vadin täynnä munia. Berg luki ääneen, talikynttilän valossa, vaimonsa kirjettä. — alakulmaan oli Herluf kirjoittanut — joku toinen oli johtanut kynää — kahden rivin väliin: »Terveisiä Tinelle», suurilla kirjaimilla.

He puhuivat rouva Bergistä — kauan, puoliääneen. He puhuivatkin melkein aina hänestä.

»Mutta hän ei viihdy siellä», sanoi Berg.

»Ei, hän ei saa kylliksi aurinkoa», sanoi Tine.

»Sehän se on», nyykäytti Berg ja tuijotti tuleen: »Marie tarvitsee niin paljon aurinkoa.»

Sisällä arkihuoneessa olivat upseerit lopettaneet aterian. Soitettiin pianoa, ja uunin luona kolistettiin haloilla säestykseksi. Renkituvasta kuului kersanttien laulua. Koko talo oli täynnä ruuanlemua ja iloista hälinää. Ulkona pihamaalla seisoi pari sotilasta ja kuulosti. He imivät veräjän luona hitaasti piippujaan, ennenkuin menivät latoon nukkumaan.

Berg jäi istumaan tukilleen — hoitihan parooni isännyyttä — ja siinä alkoi hän syödä Bøllingin matamin kanakeittoa.

»Ruoka tekee vallan ihmeitä», sanoi Sofi, luovien keittiöstä renkitupaan. Siellä oli hänen päämajansa. Hän alkoi aina, antautuessaan puheisiin kersanttien kanssa, selittämällä:

»Niin, nähkääs, minä olen Horsenista», ja seisoi, kädet esiliinan alla, sipsuttaen sotilaiden edessä; hän muistutti hiukan jotain kanalintua soitimen aikaan.

»Kiitos ruuasta, Tine», sanoi metsäherra ja puristi Tinen kättä. Nyt hän oli saanut loppuun matamin kanakeiton.

»Senhän on äiti lähettänyt», sanoi Tine. »Terveydeksenne!»

Berg nojasi päänsä taaksepäin ja katseli Tineä, jolla oli totivesi kiehumassa ja joka otti laseja esiin.

»Niin, te olette niin hyviä, molemmat», sanoi hän pehmeästi ja hitaasti.

Ja hän tuskin hennoi jättää hyvää soppeaan siinä tulen loimossa.

Sisällä arkihuoneessa istuivat upseerit kehässä, suurien savupilvien keskessä, kylläisinä ja suloisen lämpiminä. He eivät enää keskustelleet niin innokkaasti, istuivat vain ja nauttivat itsekseen sisälläolosta ja tulesta ja hyvistä paikoistaan, Tinen kulkiessa heidän keskuudessaan, valkea esiliina yllään, terveenä ja voimakkaana, tarjoten kaikille totivettä. Upseerit kumartuivat hänen puoleensa ja kuiskasivat hänen kulkiessaan ohitse, ja luutnantti Løvenhjelm takoi lakkaamatta »El Olea» pianolla.

Uunin luona puheli pari kapteenia kööpenhaminalaisen kirjeenvaihtajan kanssa — juutalaisen näköisen henkilön, joka täksi yöksi riisti Bergin hyvän vuoteen, saadakseen tilaisuuden »nähdä maalaista majoitusta» — eilisestä taistelusta: Kahdeksas rykmentti oli ollut tulessa ja tehnyt tehtävänsä hyvin. Mutta kapteenit eivät tietäneet, tunsiko hän yksityiskohtaisesti tiedonannot.

»Kolme kuollutta, herra kapteeni», sanoi Løvenhjelm ja herkesi hetkeksi soittamasta.

Vanha majuri, joka puhui oikein puhdasta »holstenilaista», istui sohvassa ja valitteli Bergille: hänen molemmat tyttärensä tahtoivat välttämättä päästä tänne, ambulanssiin.

»Ja mite tekee frouvasväki tääll? Teme ei ole mike paikka frouvasväkee varte», toisteli majuri lakkaamatta, huolestuneena — kunnes he äkkiä, koko huoneen halki, kuulivat Tinen sanovan korkealla, iloisella äänellään Løvenhjelmille, pianon ääressä:

»Ei kiitos, herra luutnantti» — — ‒, ja kaikki nauroivat kohti kurkkuaan, Tine myöskin. Majuri eksyi »tyttäristään» ja pani kätensä vieressä istuvan Bergin polvelle.

»Ah, suloinen, suloinen», sanoi hän seuraten silmillään Tineä loistavassa esiliinassa — samoin kuin Berg, joka hänkään ei irroittanut silmiään Tinestä.

Majuri nousi mennäkseen, ja muut seurasivat esimerkkiä. Nytkös juostiin ylös portaita, ja ylhäällä vierashuoneissa hälistiin; talo kaikui, kun kaikki saappaat viskattiin jalasta. Puutarhamajassa luutnantit, hupsuina loma-ilosta, takoivat kämmenillään seiniin, merkinannoiksi. Oli kuin kaikki elämän henget nyt vasta oikein olisivat kirvonneet, kun jälleen sai riisuutua ja pääsi hyviin vuoteisiin, puhdas paita päällä, liinalakanain väliin. Iloinen hälinä vallitsi joka huoneessa, ja joka sopessa ryömittiin vuoteisiin.

— — — »Eikös tunnu hyvältä jäsenissä», huusivat toiset puutarhamajasta ja takoivat seiniin. Ylhäällä kolistettiin sapeleilla lattiaan ja vaadittiin hiljaisuutta.

Tine hallitsi ulkona varastohuoneessa: se oli tullut hänen huoneekseen. Hän kiskoi patjan vuoteestaan: ainakin se täytyi metsäherran saada alustaksi sohvalleen.

Hän alkoi tehdä sijaa laatikkosohvaan, kuninkaitten alle. Huoneessa ei ollut muita kuin käsipuoli parooni ja kirjeenvaihtaja. Parooni piti hänelle seuraa ja puhui englantilaisistaan. Nuo käsipuolen englantilaiset olivat kaksi nahkapukuista ja vakavaa »gentlemannia», jotka olivat Alsissa »nähdäkseen sotaa» ja joita parooni kuljetti mukanaan yötä päivää, saarella ja valleilla, kieli pitkänä, innokkaana kuin jokin markkinaopas.

»Niin — rakas ystävä», sanoi hän, »eikö ole liikuttavaa… he sanovat: meidän joukkomme, meidän haavoitettumme, aivan kuin ne olisivat heidän omiaan, rakas ystävä, heidän omia maanmiehiään — niin eikö ole liikuttavaa…»

Parooni pysähtyi silmänräpäykseksi, ja kirjeenvaihtaja sanoi:

»Niin, nuo herrat ovat myötätuntoisia asiallemme.»

»Niin, voitte huoleti mainita heidät lehdessänne», sanoi parooni, »voitte huoleti mainita heidät, hyvä herra, heillä ei voi olla mitään sitä vastaan», kertasi yhä parooni, ikäänkuin nahkapukuiset olisivat suoneet kuninkaallisen myönnytyksensä, että heidät saisi mainita lehdessä.

Kirjeenvaihtaja kirjoitti muistiin heidän nimensä, ennenkuin laskeutui metsäherran vuoteeseen.

Tine oli saanut metsäherran sijan valmiiksi; talo oli vähitellen käynyt hiljaiseksi. Ainoastaan puutarhamajassa juteltiin vielä ja tupakoitiin; upseerit istuivat vuoteillaan. Eräs luutnantti, joka kuuli jotain pientä melua arkihuoneesta, avasi oven vuoteensa jalkopään vieressä, huutaen: »Kuka siellä?» arkihuoneeseen.

»Minä», huusi Tine ääneen ja juoksi nauraen tiehensä; hän oli jo niin tottunut leirielämään.

Käytävän ovessa tuli metsäherra häntä vastaan. Hän pelkäsi aina tulenvaaraa, nyt kun oli niin paljon ihmisiä talossa, ja teki aina kierroksen latojensa ympäri.

He seisoivat hetken yhdessä portailla. Yö oli pimeä, rakennukset häämöttivät vain varjoina, ja kaikki oli hiljaista; vain jokin elukka kuului liikahtelevan pilttuussaan. Silloin rasahti äkkiä pesutuvan puolelta.

»Mitä se oli?» kysyi Berg; oli kuin hän olisi hiukan hätkähtänyt.

»Oh, se kai oli pesutuvan ovi», vastasi Tine ja kävi samassa — silmänräpäykseksi — hämilleen. Iltaisin kuului ainainen rapina ja supina pesutuvan luota, jossa Marenilla oli vuoteensa.

He seisoivat hetken vielä, äänettöminä, pilkkopimeässä.

»Hyvää yötä», sanoi Berg sitten ja tapaili hänen kättään.

»Hyvää yötä.»

Tine meni sisään, hän istui vielä vuoteensa reunalla, kun joku tarttui hänen ovenripaansa.

»Tine» se oli metsäherran ääni — »nyt taas olette ottanut patjanne ja antanut sen minulle…»

Tine sävähti: »En», sanoi hän, »enhän toki».

»Olette», sanoi ääni pehmeästi, »ja se on aivan liikaa — aivan liikaa… Kiitos.»

Siinä istuessaan vuoteensa reunalla hän kuuli metsäherran askelien häipyvän; hän oli saanut kyyneleet silmiinsä. Sitten hän riisuutui ja kävi vuoteeseensa, hitaasti ja hiljaa.

Tuntui niin hyvältä ja turvalliselta, nyt kun metsäherra oli kotona. Muina iltoina, metsäherran ollessa poissa, Tine saattoi niin usein pelätä, oikein noin tuhmasti pelätä kaikkien näitten monien ihmisten keskuudessa, jotka nukkuivat ja hengittivät ylhäällä ja alhaalla; oli kuin talo itse olisi käynyt eläväksi, siltä hänestä tuntui, tuo kuollut talo.

Ja metsäherra, hän oli »siellä», eikä kukaan hänestä tietänyt.

Mutta nyt oli niin turvallista, tänä iltana oli täällä hiljaista ja turvallista…

Tine makasi ja hymyili. Hän ajatteli kirjettä ja Herlufin »terveisiä» ja metsäherraa, joka oli istunut siellä uunin edessä.

Että kaikki olikin voinut käydä niin: nyt ei hän toki enää pelännyt metsäherraa!

… Joku hiipi sukkasillaan käytävässä renkitupaan päin. Se oli Maren.

Sitten kävi koko talo aivan hiljaiseksi.

* * * * *

Tine hypähti vuoteesta, alas lattialle, ulos keittiöön, paljain jaloin, yöasussaan.

Ensimmäisen torventoitotuksen hän oli kuullut unessaan ja havahtunut kohta.

Niin — se oli — se oli hälyytysmerkki…

Kaikki kiirehtivät vuoteistaan, ylhäällä ja alhaalla. Pihalla juostiin minkä ennätettiin. Tine ei löytänyt kynttilää, sai vaatteita ympärilleen ja huusi käytävään:

»Sofi, Sofi!»

Askeleita kuului sisältä ja ulkoa. Ääniä ylt'ympäri. Tine huusi taas:

»Sofi, Sofi», ja riensi takaisin. Hän sai sytytetyksi kynttilän, joka sammui vedossa.

Käytävässä juoksivat upseerit sivu, pimeässä. Palvelijat riensivät huoneitten läpi, hulmuavin kynttilöin. Keskellä lattiaa seisoi Løvenhjelm; kalpeana ja neuvottomana hän napitti takkiaan ja avasi sen jälleen.

»Tine, Tine», huusi Berg, joka tuli keittiöstä: »Pankaa kynttilöitä ikkunoihin. Nopeaan; nopeaan!»

»Panen, panen», vastasi Tine, »panen…»

»Alkaako se nyt?» kysyi hän hiljaa Bergiltä, joka äkkiä oli pysähtynyt.

»Ehkä!» Ja Berg meni.

Hälyytysmerkit kaikuivat huonerivien takaa, kaikkialta, hevosia talutettiin ulos pihalle.

Tine sytytti kynttilät, toisen toisensa jälkeen. Upseereita ja sotilaita riensi pihamaalla, kalpeina kynttiläin kajossa. Ylhäältä kuului vielä ääniä avoimesta ovesta, jota tuuli heitteli; pihalta kaikuivat majurin komennussanat, jotka vihuri vei.

Ja patooni huusi vaunujaan.

Kirjeenvaihtaja riensi pyöräpäisenä edestakaisin, pukeutuen keskellä salia, hyörien ja sipsuttaen ja hykertäen käsiään, sanoen:

»Siitä tulee kova paikka, siitä tulee kova paikka.»

»Luuletteko?» kysyi Tine tuskaisena ja kääntyi kynttilöistä poispäin.

»Tulee, kaikki uskovat että nyt se paukahtaa», sanoi lehtiherra eikä ollut sipsutukseltaan saada liivejä ylleen.

»Tine, hyvästi», sanoi Berg äkkiä hänen selkänsä takana ja puristi hänen kättänsä, silmänräpäyksen ajan, lujasti omassaan.

Tine vain katseli metsäherraa; sitten hän seurasi lähtevää, kunnes tämä oli ulkona.

Talo oli tyhjä. Puistokujalta kuului vain askeleita, jotka nopeasti etenivät…

Sofi tuli sisään, yönutussa ja kynttilä kädessä.

Hän sanoi:

»Että heidän pitää antaa elämäns — että heidän pitää antaa elämäns», ja hän pyöri edestakaisin ja itki, kulkien käytävästä saliin.

Tine ei kuunnellut häntä. Hän juoksi pihalle, puutarhaan. Hän ei milloinkaan ollut tuntenut sellaista tuskaa. Hän törmäsi pimeässä puuta vasten, pensaaseen, mutta juoksi yhä — kukkulalle.

Sotajoukko näytti vain suurelta varjolta, edetessään tietä pitkin.

Hän seisoi kauan; hän tahtoi erottaa eräät kasvot, mutta ei nähnyt mitään. Ääneti liukui tuo suuri, tuntematon varjo ohi — ohi ja ohi, ulos pimeään, jossa askeleet häipyivät.

Sitten Tine meni alas, sisälle. Kynttilät paloivat vielä ruutujen takana; kaikista ovista kävi veto. Korjaamatta jätettyjen vuoteitten edessä seisoi pari lekottavaa kynttiläpahasta.

Keittiössä oli Sofi istunut tukille; hän istui ja nuokkui; ja renkituvassa makasi Maren kaappisängyssä, kasvot pöhöttyneinä, nukkuen, pitkin pituuttaan kynttilänsä vieressä.

Tinellä ei ollut rauhaa, hän ei saattanut nukkua. Hän sammutti ikkunakynttilät ja koetti kirjoittaa — rouva Bergille kirjettä, jonka hän jo oli aloittanut.

Mutta hän ei kirjoittanut; kumartuneena lampun valossa hän vain luki ennen kirjoittamaansa.

Niin, kaikki oli metsäherrasta, joka lause — kaikki.

Ja äkkiä hän jätti kirjeen sikseen, päästi sen käsistään ja meni sisään, pimeään puutarhasaliin. Siellä hän nojasi päänsä kylmään marmoripöytään ja itki…

Aamun ensimmäinen sarastus syttyi. Harmaana hiipi päivä esiin valaisten korjaamattomia vuoteita ja hävitettyä ja autiota taloa.

Ovet olivat vielä auki; ne paukkuivat ylhäällä ja alhaalla.

Mutta Tine ei noussut paikaltaan. Hiljaa istui hän harmaassa aamussa.

Ulkoa kuului taas torvien törähdyksiä; tuuli hajoitti ne, niin että ne kuuluivat lintujen kirkunalta.

Äkkiä hän hymyili: hän ajatteli metsäherran sanaa: »hyvästi». — — —

* * * * *

Sen päivän aamuna alkoivat tykit soida Broagerissa.

IV.

Rauha oli poissa.

Tykit valoivat syvää, kauhistavaa ääntänsä aaltoilevaan ilmaan, tuntimääriä, samalla kun tie kaikui marssivien askeleita ja lähetit karauttivat täyttä laukkaa puolikuolleilla hevosillaan: kahteen erään oli annettu hälyytysmerkit saman vuorokauden aikana.

Kaikki rakennusrivit metsäherrantalossa vavahtivat silloin tällöin — lattiat ja seinät — aivan kuin olisivat olleet kuumetautisia, eläviä olentoja.

Kaikki jokapäiväinen työ tuli tehdyksi. Ruoka kannettiin sisälle ja tuotiin ulos. Joukkoja saapui ja lähti.

Oli ilta. Tine tuskin tiesi, että hän vaistomaisesti viipyi viipymistään sisällä, kulkien ympäri ryhmästä ryhmään ja vain kuunteli, voimatta irtautua; hänen täytyi jäädä sinne, hänen täytyi kuunnella.

Huoneissa oli hälinää. Upseerit puhuivat äänekkäästi, miltei iloisesti:

»Viisisataa granaattia oli ammuttu», huusi eräs.

Toinen arveli, että niitä oli ollut seitsemänsataa. Ja kuitenkaan eivät varustukset olleet saaneet mitään vaurioita.

»Ei edes ruudin arvosta», sanoi muuan ajutantti.

Uunin vieressä seisoi suurin ryhmä. Eräs kapteeni, jonka parta oli
Napoleonin mallinen ja jolla oli piippu suussa, sanoi:

»Aliluutnantti Appel on haavoittunut.»

»Onko? — Hänkö, se tulokas?»

»Niin», vastasi piippuniekka. Ja toinen, joka lämmitteli selkäpuoltaan, lisäsi:

»Tiedättehän, se hintelä, vaalea —»

Keskellä lattiaa seisoi toinen ryhmä. Parhaasta päästä nuoria luutnantteja, jotka pureskelivat pieniä viiksiään ja keskustelivat tapahtumista käyttäen sangen ammattimaisia sanantapoja.

Tine kulki heidän ohitseen.

Kirjakaapin vieressä puhuttiin jostakin paaluvarustuksesta, joka oli räjäytetty. Kolmekymmentä miestä oli mennyt aivan mäsäksi ja lyttyyn parrujen ja paalujen alle.

Tine seisoi likellä ja kuunteli kauan.

»Kuinka kalpea te olette, neitsyt Bølling», sanoi eräs kapteeni, joka kääntyi hänen puoleensa ja eristäytyi ryhmästä.

»Niinkö kapteenin mielestä?» sanoi Tine ja jäi yhä kuuntelemaan:
Kaksikymmentäneljä kuollutta oli joku laskenut.

Tinessä eli vain yksi ainoa ajatus:

»Ja ne ampuvat yhä… ne ampuvat yhä.»

Vihdoin hän kiskaisi itsensä irti ja meni ulos, pitihän totivesi panna tulelle, ja yösijat oli valmistettava, kaikille sohville.

Käytävässä makaili eräs luutnantti matka arkulla, käryävän lampun alla.
Hän puhutteli Tineä ja kertoi.

Hän oli ollut aivan eturintamassa — paalumajan luona. Tine jäi seisomaan; hän ei kuullut tavuakaan siitä mitä toinen sanoi. Äkkiä kysyi hän vain puoliääneen ja katseli luutnanttia:

»Oliko se niin hirvittävää?»

Luutnantti jatkoi kertomustaan — todellisuudessa hän oli kuulunut kymmenenteen rykmenttiin, jonne vuorokauden mittaan oli pudonnut kaksi granaattia.

»Kuumaa se oli», sanoi hän, »mutta tuleen tottuu».

Hän sojotti sääriään ja jutteli juttelemistaan, samalla kun hän, ikäänkuin ajatuksissaan, otti Tinen tahdottoman käden ja kosketteli sillä polveaan.

»Näittekö kuolleet?» sanoi Tine vain eikä liikahtanut.

Joku tuli vierashuoneesta, ja luutnantti kirosi hiljaa.

Tine meni ja pani toti veden tulelle ja vei sen sisään ja sai kaikki sijat tehdyksi; häneltä kysyttiin ja hän antoi vastauksia.

Sofista ei ollut mihinkään. Hän vain istui, käärittynä, koko päivän sopessaan ja valitteli.

Nyt hän ryömi Tinen luo kamariin.

»Eihän sitä enään kulje turvass maan pääll», sanoi hän ja valitteli tykkien jymistessä. »Se tulee meidän kaikkien pääll… ennenkuin tiedämmekään», kertasi hän ja korotti ääntään: »Ei ole varmaa paikkaa maan pääll.»

Tine istui uunin ääressä. Hänestä oli kuin tykkien jymy vain olisi kasvanut sitä mukaa kuin yö kului.

Sofi jatkoi yhä itkevällä, alituisesti nousevalla ja laskevalla äänellä puhettaan metsäherrasta ja »kaikest täst surkeudest» ja Marenista, »joka ei oikein tietäny kuink hän aina vaan sais värvätyks housuparin sänkyyns».

»Ei, sitä hän ei tiedä», sanoi Sofi ja alkoi taas puhua rouvasta:

»Kuink enkelimäisen hyvält hän näyttää tuoss noin», hän katsahti rouva Bergin kuvaa, joka riippui vuoteen yläpuolella, ja Tine seurasi Sofin katsetta.

»Siin hän istuu», valitteli palvelija, »ja näyttää niin sydämellisen iloselt… niin, kukaan ei tiedä» (Sofin ääni nousi) »mitä voi sattua… ja kuka on vointi vetää viime huokauksens…»

Sofi alkoi itkeä ääneen.

»Se on sitt rouvan näkönen», toisti hän yhä, »se on sitt rouvan näkönen, tuommonen juur hän oli — — noin hän liikku tääll joka päivä…»

Tine irroitti kuvan ja katseli sitä kauan.

»Niin, se on näköinen», sanoi hän ja piteli kuvaa, lujasti, aivan kuin olisi ristinyt kätensä sen yli. Kyynelet valahtivat esiin hänen silmistään — ensi kertaa näiden vuorokausien aikana.

Ylt'ympäri talossa rupesivat upseerit hankkiutumaan levolle. Tine kietoutui huiviinsa. Hän teki saman kierroksen kuin metsäherra, nyt kun tämä oli poissa. Olihan metsäherran turvallista tietää, että edes joku piti vartiota.

Käytävässä istui luutnantti yhä.

Tine kiersi lyhty kädessä kaikkien huonerivien ympäri. Sisällä oli hiljaista, kauttaaltaan. Mutta maa tuntui heikosti vavahtelevan, tykkien jyristessä. Veräjän luona tuli jokin haamu häntä vastaan. Se oli käytävän luutnantti, jonka mielestä oli edullista tehdä »kierros» tänä iltana.

Mutta hän väistyi syrjään, nähdessään Tinen kasvot, kalpeina ja jäykkinä, lyhdyn valossa.

Tine meni pesutuvan kautta. Keskellä lattiaa paloi lekottava kynttilä, jonka Maren taaskin oli jättänyt.

Sisällä huoneessa Tine riisuutui hitaasti. Maatessaan hän muisti yht’äkkiä:

»Mutta Appelhan on haavoittunut» — ja unohti sen samassa jälleen.

Ikkunaruudut helisivät heikosti. Ulkona tallissa valvoivat eläimet.
Silloin tällöin ne ynisivät, umeasti, aivan kuin rajuilman edellä.

* * * * *

Pommituksen kolmas päivä koitti, eikä Bergin rykmentti ollut palannut.

Myöhään yöllä oli jälleen annettu hälyytyskäsky. Tunti tunnilta kului, kaikki rykmentit olivat menneet.

Parooni oli vaunuissaan lähtenyt matkaan päivän ensi kajossa.

Nyt ei koko suuressa, autiossa talossa kuulunut pienintäkään melua, eikä kukaan ollut lähtemässä. Tine ei kestänyt sitä, hän meni kotiin.

Siellä oli matami Bølling ottanut ajasta vaarin; hänellä oli kaikki lattiaämpärinsä esillä. Kaksi torpparinvaimoa hankasi sannalla ja paljain käsin. Tine ryhtyi auttamaan, sitaisten hameensa ylös.

»Mutta mitä se auttaa tyttöseni», sanoi matami Bølling, joka saippuoi tuolien selkämyksiä vanhoilla käsillään. »Lika tunkee kuitenkin sisään kaikista raoista. Se tulee kaikkien kynnyksien yli.»

Matami Bølling loi katseensa torille, joka oli syvän loan vallassa.

»Ja se käy aina vain pahemmaksi», sanoi hän ja jatkoi jälleen saippuoimistaan.

»Niin, äiti, niin», sanoi Tine vain hän hankasi lujasti ovipiellä — kun äidin puhetulvassa tuli pieni seisahdus.

Kievarinovessa näyttäytyi Tinka, pilareitten välissä.

»Teillä on mahdoton urakka!» huusi hän torin poikki.

»Ei, me annamme lian pesiä!»

Tine alkoi juosta kievariin päin, niin että loka roiskui hänen ympärillään.

Aamupäivällä yltyi tykkien jymy. Niin ankaraa ei se ollut vielä koskaan ennen ollut. Ruudut, joita matami Bølling kiilloitti, helisivät hänen käsissään.

»Oi Herra Jumala tätä surkeutta — oi Herra Jumala tätä surkeutta», sanoi hän, liikuttaessaan käsiään vapisevia ruutuja pitkin.

Tine jätti ovipielet silleen; kalpeana, tuijottavin silmin hän vaipui tuolille.

Pesän vieressä riitelivät torpparinvaimot, mistään välittämättä, kiehuvasta vedestä.

He saivat kaikki valmiiksi, ja matami Bølling tahtoi saattaa Tineä. Hän tai toi nähdä, kuinka siellä alhaalla tultiin aikoihin. Tori ja tie oli yhtenä liejukkona. Matami Bølling nosti hameitaan eikä tietänyt mihinkä astua.

»Tine, Tine», huusi hän melun halki ja kääntyi katsomaan tytärtään, joka aina jäi jälkeen.

Eikös ollut ihan kuin Tine olisi kulkenut vallan unessa… ja laihaksi hän oli käynyt — vallan laihaksi.

»Oi voi — oi voi, tätä surkeutta», huokasi matami Bølling ja jatkoi matkaansa.

Hän kulki huoneitten läpi sukkasillaan. »Ettemme toisi likaa mukanamme sisään», sanoi hän, »täällä on sitä kyllin — täällä on sitä kyllin».

Matami Bølling katseli huokaisten lattioita ja kattoja. Ja huonekalut olivat saaneet naarmuja ja seinät kolhaisuja, eikä mikään ollut paikoillaan.

»Oi Herrajumala — oi Herrajumala», valitti matami Bølling kaiken tämän hävityksen nähdessään. Hän puhui »tästä ihanasta talosta», millainen se oli ennen ollut:

Ja nyt — ja nyt! Matami Bølling pysähtyi ja alkoi itkeä.

»Tuossa oli hänen ompelupöytänsä», sanoi hän ja jatkoi kulkuaan.

Hän kulki notkuvien lattiapalkkien yli: joka sopessa näkyi hävityksen merkkejä.

»Mutta Tine, sinun pitäisi toki koettaa hiukan varjella tätä», sanoi matami Bølling hiukan kiihkeästi.

»Niin, äiti, niin», vastasi Tine.

Näkihän hän kyllä, kuinka lika pesiytyi talon kaikissa sopissa, että kaikki kului ja joutui rappiolle, eikä hän sittenkään tehnyt mitään… Eihän hän voinut sille mitään…

Matami Bølling kulki paikasta paikkaan ja torui:

»Voisihan sitä tehdä jotain — pitää koossa…»

»Ja sinun pitäisi kovistaa piikoja», sanoi hän.

»Niin, äiti, niin.»

»Mutta kaikki» — ja äkkiä särkyi Tinen ääni, oli kuin hän puhkeisi nyyhkytyksiin — »on poissa tolaltaan..»

»Niin, niin, tyttöseni», sanoi matami Bølling hiljaa ja alkoi itse uudelleen itkeä, taputtaen tyttären käsiä.

… Matami Bølling oli kulkenut pihan poikki, veräjälle.

Väsyneenä istuutui Tine tuolille uunin viereen: toiset puhuivat eikä hän kuunnellut heitä, he kulkivat hänen sivutseen eikä hän huomannut heitä, sillä hänellä oli vain yksi ajatus, yötä päivää yksi ainoa ajatus, joka vaimensi tuhannet muut:

Kun he tuovat hänet verisenä — haavoitettuna ja verisenä.

* * * * *

Kun matami Bølling oli veräjän ulkopuolella, oikaisi hän peltojen poikki. Hän tahtoi mennä katsomaan Per Erikin väkeä. Vanhus oli viime aikoina ollut niin heikko, kenelläkään ei ollut nykyään aikaa vaalia sairaspoloista.

Mutta ylhäällä kummulla hän näki äkkiä Bøllingin, aivan korkeimmalla huipulla, ja hänen vieressään oli Lars työnjohtaja auroineen.

Mutta että Bølling oli päässyt kiipeämään tuonne ylös — matami Bølling riensi miltei juoksujalkaa kynnettyä peltoa myöten —: oliko se nyt sopiva paikka, vetoinen ja tuulinen, sairaalle miehelle, niin huono kuin hän oli.

»Bølling, Bølling», huusi matami.

Mutta hän ei kuullut enää — ei edes omaa ääntään, joka silmänräpäykseltä, hänen juostessaan kummulla seisovaa Bøllingiä päin, kävi tykkien jymy yhä ankarammaksi.

Niinkuin ääretön vaippa, pattereista suihkivien salamain lävistämänä, makasi vyöryvä savupilvi yli tienoon. Ja sitä vastaan erottuivat, ikäänkuin maan syvyydestä kohoavina, valtavat mustat savupatsaat, joita liekit kiertelivät, suunnattomat, taivaaseen kohoavat tukipylväät— ne nousivat taloista ja kylistä, jotka paloivat perustuksiaan myöten.

Matami Bølling ei puhunut. Kauhistuneena rupesi hän vapisemaan ja vei, ikäänkuin rukouksessa, ristityt kätensä väliin ylös ja taas alas.

Bølling oli nähnyt vaimonsa. Mutta hän ei liikahtanut.

Hän otti vain keppinsä ja ojensi sen vapisevalla kädellään savupatsaita päin, puhuen kankealla kielellään:

»Tuo on Ransgaarde.»

»Tuo on Staugaarde.»

»Tuo on Dybbøl.»

Matami Bølling ei voinut puhua. Mutta hän ei myöskään itkenyt. Hän kuljetti vain ristittyjä käsiään avuttomasti edestakaisin, ylös ja alas.

»Se on Dybbøl», sanoi Bølling jälleen.

»Sinä et saa olla täällä», sanoi matami Bølling äkkiä ja kiskoi hänet mukanaan, juosten sairaan kanssa kynnetyn maan yli, puolittain kantaen häntä.

»Et saa seisoa täällä.»

Oli kuin tykkien jyry olisi heikentynyt. Bølling kulki hiljaa vaikeroiden, pää täristen. Ja tukien miestään, itse kuin puutuneena, ei matami kauhistuksissaan keksinyt mitään sanoja ja kertasi vain kuin Tine äsken — kahteen erään:

»Niin, kaikki on poissa suunniltaan.»

Ylhäällä kummulla käänsi Lars vouti hevosensa.

* * * * *

Tine oli noussut tukilta. Hän kulki portaita ylös ja meni sisään entiseen makuuhuoneeseen: siellä oli epäjärjestys suurin.

Mutta hän ei saanut itseään pakotetuksi siivoustoimiin; voimattomana hän istuutui vain rouvan vanhalle vuoteelle ja tuijotti tyhjiin tyynyihin.

Vaunut vyöryivät pihamaalle. Hän tunsi paroonin ja rovastin äänet.

He menivät sisään.

Patooni saapui Sonderborgista. Hän oli haltioissaan, aivan haltioissaan englantilaistensa takia.

»He riensivät eteenpäin, teidän korkea-arvoisuutenne, vallitusten edessä, keskellä kuulasadetta — he suorastaan hakevat kuolemaa», sanoi hän.

Patooni oli aivan suunniltaan.

Mutta hänen korkea-arvoisuutensa oli vähemmän huvitettu englantilaisista. Hän puhui vain Sonderborgista, pommituksesta. Hän oli liikutettu, hän eksyi käyttämään voimakkaita sanoja:

»Se on kansojen oikeuden loukkaamista — varustamatonta kaupunkia — se on koko vuosisadan pilkkaamista…»

Tine kuuli hänen leveän ja käskevän äänensä, joka kaikui katkeroituneena kanuunain jylinää vasten ja kantautui aina hänen luokseen, makuuhuoneeseen asti:

»Mutta he eivät myös jää vastausta vaille. Me vastaamme heille», sanoi hän ja mitteli lattiaa »olemmehan toki herroja merellä. Me ryhdymme kostotoimenpiteisiin… hallituksemme on toimiva…»

Hän jatkoi yhä, puhuen aina vain kovemmalla äänellä, suunnaten uhkauksiaan kaikkia Itämeren kaupunkeja vastaan, kaikkia kauppalaivoja, kaikkea vastaan, mikä saattoi olla arvokasta, ja lakkaamatta hän mitteli lattiaa, tykkien aivankuin vastatessa kumealla jyminällään.

»Ja Europa ei ole sitä sietävä. Mitta on täytetty. Se on pisara — se on se pisara joka puuttui — Europa on nouseva — olkaa siitä vakuutettu…»

Ja hän seisahtui äkkiä paroonin eteen ja kysyi:

»Mitä sanovat englantilaisenne?»

Panooni kertoi molempien gentlemannien raivosta ja toisti kaikki näiden nahkapukuisten valat. Ja rovasti nyykäytti ääneti päätään, seisoen keskellä huonetta, katsellen eteensä, ikäänkuin olisi nyt jo nähnyt silmäinsä edessä kaikki ne joukot, jotka syöksyivät esiin eri maanosien kaikilta kulmilta.

»Niin», sanoi hän, »vapautta rakastavat kansat nousevat, liberaalit ryhmittyvät ympärillemme.»

Patooni puhui hänkin, ylipäällikkyydestä ja puolustuksesta, viuhtoen ainoalla käsivarrellaan.

»Arvostelua ei voitu sitoa», sanoi hän, »kun mitään ei tapahtunut. Kun he eivät uskaltaneet, olisi meidän pitänyt opettaa heille tarmoa. Kysymys oli hyökkäyksestä.»

»Mutta meillä ei ole mitään aloitekykyä», sanoi patooni. »Mitä me teemme? mitä me teemme?» — ja patooni harritti ilmassa viittä sormeaan, aivan kuin viittä kysymysmerkkiä: »Niin, seisomme siinä. Odotamme että meitä ammuttaisiin — se on meidän sodankäyntitapaamme, jonka kuitenkin olisi pitänyt tapahtua hyökkäyksen merkeissä.»

Paroonin hengitys katkesi; hänen piti vaieta.

»Niin», sanoi rovasti. »Hallitukselta ei puutu tarmoa; ei rohkeutta Kööpenhaminassa puutu. Mutta», lisäsi hänen korkea-arvoisuutensa terävästi, »totta on: hallitus luuli olevansa tekemisissä toisenlaisen sotajoukon kanssa…»

Tine kuuli käytävänoven paukahtavan auki ja taas kiinni ja Sofi tuli juosten pitkin käytävää ja huusi:

»Ne tulevat, ne tulevat!»

»Kutka?» huusi Tine portailta.

»Haavoittuneet tulevat!» ulvoi Sofi juosten edestakaisin. »Oi Herrajumala — oi Herrajumala — haavoittuneet tulevat. Mimmoinen joukko mimmoinen joukko!»

»Missä? missä?» huusi Tine ja ravisti häntä.

»Oi Herrajumala — oi Herrajumala», valitteli Sofi vain, »jos mettäherra on haavoittani, niin Herluf on (hänen äänensä kohosi kimeäksi valitukseksi) isätön…»

Tine ei kuunnellut enää. Hän ryntäsi portaita alas, ulos tielle; hänen takanaan, pihamaalta, huusi parooni.

Mutta Tine juoksi yhä, Sonderborgin tietä päin, lähettien sivu, piispan vaunujen sivu, yhä eteenpäin. Mutta kun hän kuuli raskaitten vaunujen lähestyvän mäessä — niitten vaunujen — pysähtyi hän, Anders katonpanijan majan viereen: täällä ulkona, tiellä, ei hän saattanut katsoa niitä, täällä ei hän saattanut seisoa.

Hän kääntyi ja meni sisään

»Haavoitetut», sanoi hän vain.

Ane nousi, molemmat pienokaiset käsivarrellaan. »Niin, heidän on kai mentävä Horupiin», sanoi hän hitaasti ja sai kaappisängyn kannen puhdistetuksi esiliinallaan.

»Niin, nyt he ovat menettäneet liikuntakykynsä», sanoi raajarikko, joka istui uunin luona Tinen takana.

Tine kääntyi äkkiä lankomiestä päin ja katseli tuskaisena häntä: kasvot olivat omituisesti käpertyneet kuin kääpiöllä, ja molemmat säärenpätkät riippuivat istuimelta kuin mitkäkin nyytit.

»Aa — ah, Jumala, aa», voihkasi hän hiljaa ja vaipui istumaan penkille.

He kuulivat vaunujen lähestyvän; oli kuin olisi ajettu raskaita rahtikuormia. Raajarikko laahautui kainalosauvojensa varassa lattian poikki ikkunaan.

»Ne ne ovat», sanoi hän. »Katsokaas, ajomiehet — ne kulkevat.»

Tine kohotti päänsä, valkeana, kaikki veri oli kadonnut hänen kasvoiltaan: pörröiset hevoset vetivät juuri siitä ohi ensimmäisiä vaunuja. Hän nousi, kiskoi syrjään kukkaruukut ikkunalta. Hänestä tuntui, kuin olisi häämöttänyt joitakin valkeita kasvoja punaisen verhon takaa — valkeita kasvoja — vieraita, yhä vain vieraita…

Hiljainen valitus kuului. Raajarikko oli uteliaana hypellyt kivelleen tien varteen.

Tine seisoi yhä — kukkaruukut sormissaan: oi mikä vaikerrus kuuluikaan… Ja vaunut vaunujen jälkeen vyöryivät ohi.

Ane tuli hänen taakseen, molemmat pienokaiset käsivarrella.

»Niin, niin — ah niin — — nyt he saavat ristinsä — nyt he saavat ristinsä! Oh ei, oh — ei, kas, hyvä Jumala, kas kuinka tippuu verta…»

Tine näki heidät — vaunut vaunujen jälkeen.

Ane seisoi takana ja puhui lankomiehestä; hän olisi tahtonut, että lanko rupeaisi kuljettamaan lämmintä olutta — se saattaisi tuottaa vallan tavattomasti nyt, lämpimän oluen kuljetus…

»Ja sellainen raajarikko», sanoi Ane, »hänen tavarallaan olisi nyt ainakin menekki…»

»Oh ei, oh ei — oh ei, Herra Jumala» — Ane juoksi toiseen ikkunaan — »tuossa on pahasti haavoitetut… ne ovat peitetyt ne…»

Tine ei ollut enää siellä. Hän törmäsi raajarikkoa vastaan tiellä, hän ei enää nähnyt mitään. Hän tuskin tiesi siitä, että meni katettujen ajopelien viereen ja sanoi ajomiehelle: »emmekö voisi sijoittaa heitä paremmin, sijoitetaan heidät paremmin» — ainoastaan saadakseen nostaa vaippoja ja nähdä heidät, toisen toisensa jälkeen, nuo harmaankalpeat kasvot.

»Yleensä on kai jotenkin yhdentekevää, mitenkä ne makaavat», sanoi ajomies tyynesti.

Tine päästi otteensa, hän seurasi joukkuetta ilman päämäärää, kyynelet valuivat hänen poskiansa pitkin.

Hän kuuli englantilaisten nauravan takanaan. Ja häntä puistatti, kun he menivät hänen ohitseen. He juoksivat ympäri ja pysähdyttivät vaunuja saadakseen puristaa haavoitettujen käsiä ja tirkistelivät hiljaa voihkivia kasvoihin ja toistivat:

»Noita urheita miehiä, urheita poikia.»

Kuin etäältä näki Tine rovastin seisovan paroonin vieressä, kukkulalla metsäherran puutarhassa. Kulkue pysähtyi vallan — englantilaiset puhelivat yksikätisen kanssa — ja vaunusta vaunuun kuului pitkä voihkina äkkinäisen pysähdyksen johdosta, mutta rovasti sanoi, nostaen suuren kätensä:

»Niin, nuo urhot ovat antaneet verensä syntymämaan edestä.»

Ja vaunut alkoivat jälleen vyöriä, ja Tine kulki konemaisesti mukana, kun parooni huusi alas tielle:

»Neitsyt Bølling, luutnantti Bergiltä on tullut sana, että hän on terve ja reipas… Mr. Arboun toi tiedon.»

Tine pysähtyi; hän ei ymmärtänyt kohta. Sitten hän vei kätensä silmilleen, hitaasti, ja jäi seisomaan. Oli kuin hän äkkiä olisi saanut näkönsä — nähnyt haavoittuneet ja risaiset ajomiehet ja pörrökarvaiset eläimet — ja hän hymyili.

Ja nopeasti — yhä hymyillen — hän meni ensimmäisten ajopelien luo: pahasti haavoittunut ähkyi hiljaa, lautapohjalla maaten; Tine kulki vaunujen kupeella, kohotti ja tuki häntä lempeästi käsivarrellaan.

»Onko näin parempi?» kysyi hän.

»On», kuiskasi haavoittunut ja hymyili.

Tine kulki vieressä, tukien häntä käsivarrellaan.

»Mutta kuinka minulla on jano», sanoi sairas.

»Vettä on saatavissa», sanoi Tine, laskien hänet varovaisesti maata. Hän juoksi pensasaitauksen viertä Jens torpparin mökille ja sai vettä kannuun ja ruukkuun.

»Oliko siitä apua?» kysyi hän. Hän oli jo tukemassa äskeistä haavoittunutta käsivarrellaan, vapaalla kädellään hän otti tyhjennetyn ruukun vastaan.

»Kyllä — kiitos.»

Sairas aukaisi väsyneet silmänsä: »Mutta muillekin», sanoi hän aivan hiljaa.

»Kyllä, kyllä», sanoi Tine, joka sai kyyneleet silmiinsä. Hän laski haavoittuneen jälleen levolle ja kulki vaunujonoa pitkin. Ja hymyillessään noille raukoille, suoraan kasvoihin, ja korjatessaan heidän olkialustojaan ja puhellessaan heille kaatoi hän vettä ja tarjosi sitä kullekin, vuoroonsa. Hän juoksi etumaisten vaunujen ohi, kievarille asti, ja huusi kirkkaalla äänellään pilarikon kautta:

»Vettä ja laseja tänne, Tinka! Vettä ja laseja!»

Tinka riensi ulos, ja kaikki kievarin palvelustytöt tulivat juoksujalkaa. He ammensivat vettä ämpäristä laseihin ja kuppeihin.

Tine korjaili ja Tine auttoi. Matami Bølling tuli alas hänkin, hänellä oli parissa maljassa vettä ja mehua.

Tinkaa ja palvelustyttöjen piti kääntää päätään — aina silloin tällöin — kun haavoittuneet kiitollisina puristivat heidän käsiään.

Hitaasti solui jono torin poikki; hetkeksi virvoittaneina istuivat ja makasivat haavoittuneet rauhallisesti.

Matami Bølling oli jälleen mennyt ylös. Hän seisoi avoimessa ikkunassa Bøllingin vieressä. »Noita nuoria ihmisiä, noita nuoria ihmisiä», sanoi hän seuraten silmillään viimeisiä vaunuja, jotka katosivat hitaasti näkyvistä.

Tine seisoi keskellä toria, tyhjät ämpärit vieressään. Silloin hän näki vanhempiensa seisovan tuolla ylhäällä, samassa ikkunassa.

Ja äkkiä hän jätti kaikki ja meni sisään.

Hän ei tahtonut nukkua metsäherrantalossa tänä yönä. Hän tahtoi jäädä kotiin ja viettää taas kerta iltansa siellä ja nukkua sohvalla — se ei aiheuttaisi mitään vaivaa. Bølling istui vanhassa sopessaan, Tinen kädet omissaan. Hän oli niin iloinen, aivan kuin olisi saanut tyttärensä kotiin pitkältä matkalta.

Alkoi hämärtää, ja Tine kääriytyi huiviin ja istuutui penkille portailla. Tykkien viimeinen jymy oli häipynyt ja kaikki oli nyt ääneti — hiljaa kuin virvoitus. Vain pajasta kaikui tuttu kodikas kalke.

Sitten taukosi sekin; renki sulki oven ja lukitsi sen, ja seppä kulki torin poikki koirineen.

»Lopettivathan ne toki vihdoin», sanoi hän ja tervehti ylös ikkunaan
Tineä.

»Niin», vastasi tämä.

»Ja Herran rauha niille, jotka ovat menneet», sanoi seppä hitaasti.

»Hyvää yötä, neitsyt.»

»Hyvää yötä, Knut seppä.»

Seppä kulki eteenpäin, kievarin sivu, koira vieressään. Tine jäi istumaan. Hiljaa kohottivat piilipuut oksiaan, pimenevää taivasta päin.

… Tee oli juotu. Bølling oli päässyt lepoon tuoliinsa ja matami kutoi kantapäätä. Tine istui korokkeella, kädet sylissään.

Matami Bølling puhui heistä, jotka olivat »siellä kaukana» — rouvasta ja pikku Herlufista.

»Niin, kuinka hän mahtaakaan kärsiä — istua siellä voimatta seurata mukana — niin, kuinka hän mahtaakaan kärsiä.»

»Niin», sanoi Tine hitaasti ja lempeästi.

Hän nojasi päätään taaksepäin, vanhaa piironkia vasten, joka oli ikkunain välissä, ja alkoi puolittain hyräillä, puolittain laulaa — laulua »Pikku Gretestä»:

Ah, kultaseppä rakkain, mult' ehtyi riemu maan, mun Gretein lähtee luotain pois Kööpenhaminaan. Nyt pyydän, sormus kultainen, oi arvon mestar' Sven, se tehkää mulle piirtäin nää sanat sisään sen: Jää hyvästi nyt, Grete pieni!

Matami Bølling hyräili mukana loppukertoa, kantapäätään kutoen.

»Kuinka ihanasti hän lauloikaan tuon laulun», sanoi hän sitten, kun he olivat päässeet päähän.

Tine istui ääneti; hän oli puristanut kätensä lujasti ristiin sylissään.

»Niin, nyt kai meidän on mentävä levolle», sanoi hän sitten ja nousi ja suuteli isäänsä.

* * * * *

Tine oli vielä kotona koululla, kun joukot saapuivat kello kuusi. Hän kulki ympäri ja auttoi missä milloinkin.

»Mutta Tine, siellä alhaallahan on täysi talo», sanoi matami Bølling — mutta kyllä oli hänenkin talonsa täysi —: »ja kyllähän me tullaan aikoihin, ja kyllähän me tullaan aikoihin…» Hän tahtoi, että Tine olisi mennyt sinne.

»Kyllä, äiti», sanoi Tine hoidellen Bøllingiä, joka jälleen oli huonona.

»Kyllä, äiti, kyllä, nyt minä menen.»

»Hyvästi sitte, isä», sanoi hän ja silitti isänsä päätä — Tinen liikkeet olivat niin erikoisen lempeät ja hiljaiset nyt —: »hyvästi.»

»Hyvästi sitte, äiti», sanoi hän keittiössä ja juoksi pois.

Hän kiipesi yli aidan ja meni pesutuvan läpi. Käytävässä hän tapasi
Sofin, joka vei ruokaa sisälle.

»Voi Jumala, kun taas näki mettäherran — niin reippaana ja terveenä — se oli sitt ilonen näky» — Sofi unohti ruuan pelkästä liikutuksesta — »voi Jumala, jos rouva vain sais nähdä hänet, niin reipas ja terve kuin hän on.»

»Onko hän?» sanoi Tine vain ja hymyili.

Sofi meni ulos ja sisään ja tarjoili; keittiössä nyyhkytti hän: »Kuinka mettäherra on kaunis — hänellä on Herlufin silmät — Herlufin silmät», toisti hän yhä. »Mutta Løvenhjelm» — ja hän hymyili äkkiä — »hänell on joka tapauksess komee varsi.»

»Ajatelkaas, ne tulevat takaisin vallan kuoleman maalt, ihan suoraan kuoleman maalt ja ovat hyväss talless» — Sofi meni sisään ja tuli ulos.

»Niin, Løvenhjelmill on sitt vasta komee varsi», selitti hän taas. Sofi oli yleensä sangen valmis tunnustamaan kauneuksia heissä, »jotka tulivat suoraan kuoleman maalt».

Tine antoi Sofin rupatella, hän ei puhunut itse mitään. Hän kulki vain ääneti ja hommasi — valmisti ruokaa, ja kun ovi avattiin, kuuli hän silloin tällöin Bergin äänen.

Nyt hän istui huoneessaan, jossa oli pannut puita pieneen pesään, ikkunan luona; ja hän kuuli Bergin askeleet puutarhassa, ja jonkun toisen — ja näki hänet, niin suorana ja voimakkaana.

Berg tuli ikkunaan ja sanoi: »Missä te olette ollut kätkössä?» (vaikk'ei hänkään ollut etsinyt Tineä). Ja kun Tine avasi ikkunan, seisoi Berg hetken:

»Eikö korvissanne ole soinut?» sanoi hän jääden katsomaan Tineä. »Olen teitä ajatellut.»

Hän ei irroittanut silmiään Tinestä. Tine ei vastannut hänen kysymyksiinsä. Hän sanoi vain lempeästi ja hiljaa, hymyillen:

»Että olettekin tullut kotiin.»

Berg tuli sisään ja istuutui pesän viereen ja puheli. Mutta hän tuskin kuuli sanoja, joita puhui. Hän vain katseli Tineä, taukoamatta, Tineä, joka istui tuossa, voimakkaana ja terveenä ja puhtaana, sellaisena kuin hän näki hänet edessään, kaikkialla, ulkona pakkasessa ja yössä ja liejussa, vallihaudoissa.

»Saitteko terveiseni?» kysyi hän irroittamatta katsettaan.

»Sain.»

Berg ei tietänyt, minkä vuoksi hän nousi niin äkisti, jonkun koskiessa oveen — nopeasti, ikäänkuin olisi istunut liian lähellä Tineä. »Sisään!»

Se oli vain matami Bølling. »Hän oli edes saanut leivotuksi vesirinkelin, jonka hän tahtoi tuoda tänne…»

»Siihen täytyy oikein varastaa aikaa, metsäherra», sanoi hän, »kun talo on täysi ja Bølling… ja Bølling on sekaisin. Ja Tine — hänkin pyörii ja häärii ja kadottaa hyvän tuulensa — sinä teet sen, Tine — hän kulkee aivan sydän kourassa — se näkyy silmistä — kun nuo kanuunat jyrisevät…»

»Mutta kun te vain olette terve», lopetti matami Bølling ja mittaili
Bergiä kiireestä kantapäähän hyvillä silmillään. »Sanon aina
Bøllingille: kun metsäherra vain on terve.»

Hän katseli katselemistaan metsäherraa. Berg tarttui hänen käteensä, hiukan äkisti, ja meni.

Matami Bølling ja Tine menivät ulos keittiöön: siellä oli rinkeli.
Ulkona pihalla kulki Berg ohitse, upseerijoukossa.

»Tuo näky pitää sentään rohkeutta yllä, tyttöseni», sanoi matami Bølling, joka oli ikkunassa ja katseli noiden terveiden, suorien miehien jälkeen.

Tine seisoi ikkunassa; hän ei vastannut.

… Hiukan myöhemmin hän saattoi matami Bøllingiä kotiin päin.

Ylhäällä kievarin pihalla huusi matami Henrichsen karanneita palvelustyttöjään, ja iltakellot alkoivat soida.

V.

Torilla polttivat sotamiehet piippua auringossa. Sekä kievarin että koulun avoimissa ikkunoissa lojui upseereja.

Tine sai Bøllingin alas portaita ja koetti olla tukena, hänen taaperrellessaan seinää pitkin.

»Ei, Bølling on sekapäinen», sanoi matami Bølling, joka seisoi ja katseli heitä kievarinovessa: hän oli käymäsiltään matami Henrichsenin luona tänä leppoisana iltana.

Matami seisoi yhä ja katseli miehensä ja tyttärensä menoa; hänestä ei Tinekään ollut oikein sen näköinen kuin olisi pitänyt; hän istui vain parhaasta päästä Bøllingin luona ja hoivaili häntä varhain ja myöhään.

»Hänhän tulee tänne sekä puolipäivältä että iltaisin», sanoi hän, »ja sehän on rakasta meille, oikein niin rakasta… voi, hän on niin hyvä… hän hoitaa isäänsä…eikä kukaan voi panna tyynyä niin Bøllingin mieliksi kuin Tine».

»Mutta siellä», sanoi matami Bølling — metsäherran ääni kaikui juuri yli torin, hän tuli tätä nykyä niin usein iltapäivällä tervehtimään upseereja, jotka asuivat koulusalissa — »mutta siellä», sanoi hän, »saavat kaikki katot mustua».

Matami Henrichsen ei vastannut; hän taas kuulosteli ääniä vierassalista, jossa Tinka nauroi ja piti iloa.

»Ja sittenkin hän puhuu sairashuoneeseen menosta», sanoi matami Bølling hetken vaitiolon jälkeen, »voi Herra Jumala, sairaanhoitajaksi… niinkuin ei täällä olisi…voi Jumala auttakoon… olisi sairashuonetta yllin kyllin…»

Matami Bølling istui ja pudisti päätään niinkuin ihminen, joka ei ymmärrä.

»Niinkuin hänen muka pitäisi mennä Augustenborgiin saakka löytääkseen sairaita, joita olisi hoidettava», sanoi hän. »Mutta me pyörimme kaikin tässä ja käymme vallan sekapäisiksi», jatkoi hän.

»Niin», sanoi matami Henrichsen, joka seurasi omaa ajatuksen juoksuaan ja kuulosti toisella korvallaan Tinkaa vierashuoneessa; »tänä vuonna saavat monet hauraat ruukut naarmuja».

… »Ja sen minä sanon», sanoi matami Bølling, jonka ajatukset kiersivät yhtä ja samaa eivätkä oikein tahtoneet päästä selvyyteen, »sen minä sanon hänelle, että metsäherra tulee tänne, kun hän kerta ei saata viihtyä kotona…»

»Mutta Tine», lopetti matami Bølling, »on käynyt niin vaiteliaaksi, ikäänkuin lukko olisi pantu hänen suulleen».

Molemmat matamit seisoivat ääneti ja katselivat eteensä. Sisällä kievarinsalissa paukautti Tinka hymyillen oven kiinni, aivan parin luutnantin nenän edessä.

Ulkona torilla alkoi päivänvalo vähitellen häipyä. Pari ratsuväensotilasta ratsasti, likaisissa nutuissaan, juottamaan hevosiaan suolle. Matami Bølling palasi kotiin, askareihinsa.

Berg istui ikkunassa, joka oli lähinnä portaita: siitä saattoi nähdä koko talorivin ja Bøllingin, joka Tinen tukemana kompuroi edestakaisin, auringon viimeisessä valossa.

»Niin, siellä hän kompuroi», sanoi matami, joka oli noussut portaita ja seurasi Bergin katsetta: »saahan hän edes nuolaista hiukan aurinkoa».

Berg meni ulos, torin poikki.

»Täällä on suojaa, metsäherra, täällä on suojaa», sanoi Bølling ottaen hänen kätensä omiinsa. »Ja Tine tukee minua. Hänellä on voimia, Tinellä.»

He lähtivät taas liikkeelle, Berg Bøllingin kupeella. Vanhus ei antanut kankean kielensä seisahtua. Hän puhui puhuttuaankin »vanhasta hyvästä ajasta»:

»Niin, niin — te ette voi sitä muistaa — se tapahtui ennen teidän tuloanne — sehän oli vuotta ennen metsäneuvoksettaren kuolemaa — Tine ei ollut tuota suurempi — — se oli sinä vuonna kun uusi kievarintalo paloi, muistathan, Tine — sinulla oli ne valkeat kyyhkyset, ne kaksi valkeata kyyhkystä, jotka lensivät liekkeihin — ne söivät kädestä, silloin kun sinä vielä et ollut tuota pitempi…»

»Niin, isä, niin», sanoi Tine kuin häntä pidättääkseen; hänen pyöreä käsivartensa oli kiedottuna isän vartalon ympärille heidän palatessaan torin poikki.

Mutta Bølling jatkoi jutteluaan, hän saattoi aloittaa puheen mistä hyvänsä, Tineen kaikki lopuksi päättyi. Berg sai selville koko hänen elämänsä, istuessaan noin iltapäivät Bøllingin luona.

»Niin, Tinessä on voimaa», sanoi hän — Tine miltei kantoi hänet ylös koulunportaita —: »hänessä on voimaa».

»Hän ei tosin ole kaunis», sanoi hän pysähtyen askelmalle ja katseli
Tineä, »mutta hän on terve, metsäherra, hän on terve».

»Kas niin, isä», sanoi Tine, »kas niin, isä».

»Ja hyvä», sanoi Bølling, laskien kätensä hänen hiuksilleen.

Soittaja kulki torin poikki ja sotilaat kokoontuivat kirkkotarhan oven eteen suureksi rykelmäksi. Harvakseen alkoivat kellot soida. Vanha Bølling oli kompuroinut sisään, portailla seisoivat Berg ja Tine, vierekkäin.

Torilla oli hiljaista, jotkut miehet olivat panneet kätensä ristiin kellojen soidessa.

Ainoastaan kievarilasta kuului Tinkan ääni; hän hyöri ja pyöri kuin ainaisessa »ota-kiinni»-leikissä.

Kellot taukosivat soimasta. Pienissä ryhmissä alkoivat sotilaat vaeltaa kotiin päin.

»Jäättekö tänne?» kysyi äkkiä Berg, joka oli lähtenyt alas portaita.

»En…tulen kai sinne…»

Molempien kasvoille oli valahtanut äkillinen puna; he punastuivat nykyään niin helposti, puhuessaan toistensa kanssa puoliääneen, arasti; ennen kaikkea silloin kun joku kolmas oli läsnä.

»Kiitos», sanoi Berg vain lyhyeen ja lähti, torin poikki.

Tine pistäysi mennessään kievarilaan, saadakseen Tinkan mukaansa.

»Mielelläni, tyttöseni», sanoi Tinka ja heitti huivin harteilleen.

»Ryyppypaikkojahan ne nyt ovat kaikki», sanoi hän, »mutta teillä on hauskinta».

»Niin», sanoi Sofi, jonka Tine ja Tinka yllättivät kersantin seurassa pesutuvan ovessa. »Nyt sitä ei enää hätäile. Pommitus ei vahingoita varustuksia…» Sofiin tarttui peloittavassa määrin kaksimielisiä sukkeluuksia kersanttien asuntolasta.

Tinka nauroi kohti kurkkuaan sukkeluudelle ja istuutui Tinen kamariin.

»Kas vaan», sanoi hän, »nyt on siis koko perhe vartiopalveluksessa».
Rouva Bergin kuva vuoteen yläpuolella oli saanut vierustoverin;
Herlufin, joka ratsasti metsäherran polvella.

Mutta Tinka ei pysynyt kauan yhdessä kohti — hän kuuli että Løvenhjelm oli Tinen kanssa ruokahuoneessa. Savustettu kinkku oli saatava alas ylisiltä, ja Tinka syöksyi ylös portaita, luutnantti kintereillä.

Tine kulki edestakaisin ja teki valmistuksia; ovet olivat auki, ja hän näki metsäherran, joka istui ja kirjoitti lamppunsa valossa.

Eräs upseeri kutsui ruualle, jymisyttämällä käytävässä jotain vanhaa tarjotinta, ja Tinka tulla tupsahti alas portaita, kinkku ja sammutettu kynttilä kädessään. Tinka oli aina hengästynyt ja kuumeinen, kun oli ollut hakemassa jotakin etäisimmistä sopista, ja pudisteli itseään kuin mikäkin sorsa, joka sukeltaa esiin vedestä.

Majuri, joka tuli sisään, kutitteli ohimennen, setämiehen-tapaan, Tineä leuan alle hänen vanhat sormensa eivät yltäneet pitemmälle.

»Se se vasta on pehmeä kaula», sanoi hän, »pehmeä kaula» — ja hän istuutui pöytään, Tinen huutaessa Sofia, joka yhä viipyi kersanttiensa luona.

»Niistä sotamiehistä ei ole niinkään helppo päästä», sanoi hän vihdoinkin tullessaan ja viedessään ruuan sisälle.

Tinka istuutui hajasäärin hakkuutulolle ja hengitti syvään.

»Niiden elämähän on niin raskasta, tyttöseni», sanoi hän Tinelle; hän vaistosi ehkä, että hänen tilansa saattoi vaatia jonkinlaista anteeksipyyntöä.

Aterialta päästyä istuivat Tine ja Tinka kamarissa. Berg tuli sisään. Ensin hän jäi pitkäksi aikaa seisomaan, nojaten ovipieleen ja tupakoiden, kunnes Tine sanoi, pää taipuneena:

»Eikö metsäherra sentään tahtoisi istua?» ja hän nousi itse tuoliltaan.
Mutta Berg istuutui siinä samassa, yht'äkkiä, hänen vuoteensa laidalle.
»Jääkää toki istumaan», sanoi hän.

Tinka ja hän puhelivat kahden — enimmäkseen metsäherra. Hän kertoi tätä nykyä miltei aina nuoruudestaan: kouluajastaan ja luutnantiksi tulostaan — niistä »ensi vuosista», »iloisista päivistä», sanoi hän.

»Kun tunsi sen voimakkaan sydämen sykkivän, herra metsäherra», sanoi
Tinka ja läimäytti tuntuvasti omaa vasemmistoaan.

Ja Berg nauroi ja kertoi edelleen.

Tine oli vaiti ja johdatti hiljaa neulaansa edestakaisin pienen lampun valossa, onnellisena tietäessään, että metsäherran puhe oli tarkoitettu hänelle.

Hän nousi ja toi sisään maitopunssin ja kolme lasia; ja he joivat, pienen pöydän ympärillä, jota peitti valkea verkkoliina, ja Tinka ja Berg jatkoivat jutteluaan.

Halki talon kaikui Løvenhjelmin piano ja majurin ääni.

»Että sinne on vain niin lyhyt matka», sanoi Berg. Oli ollut hetken vaitiolo.

»Kuinka täällä on rauhallista», sanoi Berg luoden katseen ympärilleen pienessä huoneessa.

»On, täällä on suloista», sanoi Tinka lyöden käsillään hamettaan vastaan.

Berg nousi jälleen, mutta jäi nytkin seisomaan pitkäksi aikaa kynnykselle, ennenkuin meni.

»Nyt hänet voi 'käsittää'», sanoi Tinka Bergistä tämän mentyä; »miesväki saa aivan toisen ryhdin näin sota-aikana, Tine».

»Mutta lokaa he tuovat mukanaan kaikkialle», sanoi hän ja läimäytti vuodepeittoa, jolla metsäherra oli istunut.

Tine otti taskustaan rouva Bergin kirjoittaman kirjeen. Hän luki ne tätä nykyä niin levottomasti ja hätäisesti, niiden ensin tullessa, ikäänkuin olisi hypännyt joka toisen rivin yli. Hän piti niitä sitten pitkät ajat taskussa, odottaen päivää, jolloin voisi »rauhassa» lukea ne. Ja useimmiten kävi niin, että hän yht’äkkiä. Tinkan ollessa siellä, otti ne esiin ja luki ne ääneen.

Sisällä arkihuoneessa alkoi luutnantti Løvenhjelm laulaa. Sanat kuuluivat selvästi tänne:

»Hei, vahdit! missä taistellaan?»
— Ylhäällä kulmalla Aabenraan!
»Jumala, saako kalkin sen
Pjaltenborg juoda nyt kaunoinen!»
Julia, Julia, Julia, Julia Hopsasa!

Kirje oli enimmäkseen täynnä tuskaisia kysymyksiä sekä muisteloita »entisistä» ajoista, ja niissä toistui lakkaamatta »muistatko sitä» ja »muistatko sitä?»

Tinka istui, keinutellen lanteitaan Løvenhjelmin laulun tahtiin, mutta
Tine luki yhä tuota pitkää kirjettä, sivu sivulta.

»Niin, Tine», sanoi Tinka, kun toinen pääsi loppuun ja veti henkeään, »siitä on pitkä aika».

»Niin», huokasi Tine ja päästi kirjeen, »pitkä aika».

Ei, hän ei enää erottanut rouva Bergin äänenpainoa hänen sanoissaan, ei enää nähnyt rouva Bergin kasvoja rivien välissä, miten hyvänsä koettikin. Kaikki oli niin kaukana. Oli kuin muistot eivät enää olisi antaneet mitään turvaa.

Sisällä arkihuoneessa lauloi Løvenhjelm ja löi koskettimia; Tinka hyräili mukana ja nauroi:

Ken sängyss' sattui makaamaan,
jalkaansa tuskin sai housujaan,
mut seisaallaan ken nukkui — hei!
henkensä, hynttyynsä turvaan vei.
Julia, Julia, Julia, Julia, Hopsasa!

Laulu taukosi.

»Kuules», sanoi Tinka ja teki liikkeen kädellään arkihuonetta päin: »Hän on ihana.»

Tine kohotti katseensa kirjeestä, joka vielä oli hänen edessään. Hän ei tietänyt lukevansa ja yhä uudelleen lukevansa samoja sanoja siinä:

»Minkä vuoksi Henrik kirjoittaa niin harvoin ja silloin kun hän kirjoittaa, niin lyhyeen ja hätäisesti? Tuntuu siltä, Tine, kuin hänen kirjeensä eivät sisältäisi yhtään mitään, nyt viime aikana.»

»Ehkä me sitten tekisimme tilat», sanoi hän pannen punssin pois.

… Hän astui metsäherran huoneeseen, siivotakseen siellä.

Lampun alla, avoimessa salkussa, oli vielä rouvalle aiottu kirje — se, jota hän kirjoitti ja kirjoitti eikä saanut valmiiksi.

Tänäänkään ei hän ollut saanut sitä valmiiksi ja lähetetyksi.

Tine seisoi lampun valossa hehkuvin poskin — ja onnellisena hän sulki salkun.

… Tinkan piti lähteä, ja Tine tahtoi että Sofi menisi saattamaan.

»Ei kiitos, tyttöseni, me teemme rynnistyksen pimeässä», huusi Tinka ja juoksi tiehensä.

Puutarhan kummun luona juoksi Løvenhjelm aidan yli, saattamaan.

… Sinä iltana kulki Berg — kuin ajatuksissaan — kahteen kertaan rakennusten ympäri. Yö oli hiljainen. Vain joskus vyöryi yksinäinen jymy raskaana halki ilman. Vihollinen valvoi.

* * * * *

Kaikki tiet olivat täynnä rykmenttejä, jotka lauloivat. Kärventyneinä, kalpeina, harventuneina palasivat joukot kotiin, laulaen.

Ilo vaikeni vain haavoittuneiden pitkän kulkueen ympärillä, sen vyöryessä hiljaa halki maan.

Mutta laulu virisi jälleen, se kaikui voimakkaana kevätraikkaassa ilmassa, ja kaikki väki, lapsia myöten, tulvasi ulos taloista ja rakennuksista, paljain päin ja huiskuttaen lakkeja:

Nyt lähdemme preusseja vastaan taas,
ja kohta nyt nähdä hän saapi:
yhä vieläkin uhmata Tanskan maass’
mies kymmentä uskaltaapi.
Mut taistoon kun käyn, avo-otsin sen teen,
salajuoniin en turvaa ja viekkauteen.
Ole ukkonen pieni ei haitaksi lain,
sen jäljestä ilma on puhtaampi vain!
Enää turvata ei
ajan tuomiohon.
Käsi kalpahan hei,
apu ainut se on.
Saksan orja ken ois!
Vapaa ain' on Tanskan maa.

Tine seisoi kummulla ja liehutti huiviaan. Hyökkäys Dybbølin luona oli pysäytetty.

Talo oli nyt jo melua täynnä. Pihalla juoksi parooni ylt'ympäri ja puristi jokaisen kättä, kysyen kultakin sotamieheltä:

»Miltä tuntui? Miltä se tuntui teistä, ystäväni?» ja lupasi punssia.

Sofi, joka liehakoiden juoksi sinne ja tänne, hymyillen jokaista päin kasvoja, sanoi:

»Niin, nyt pitää sotamiesten saada ilonen ilta; ne on ansainnu ilosen illan.»

Ylt’ympäri huoneissa heittäytyivät upseerit vuoteilleen, täysissä pukimissaan ja lopen uupuneina, puhuen kuitenkin toisilleen — huoneesta huoneeseen, äänekkäästi ja iloisesti. Ulkoa tieltä kuului joukkojen laulua.

Berg oli mennyt Tinen huoneeseen. Siellä näki Tine hänet, tullessaan sisään. Metsäherra istui pienen uunin edessä.

Tinen loistavat silmät valahtivat kyyneleitä täyteen, ja metsäherra tarttui hänen molempiin käsiinsä.

»Niin», sanoi metsäherra ja piteli hänen vapisevaa kättään: »tämä on ollut onnellinen päivä».

Tine oli hetkisen vaiti, hän ei voinut puhua. Sitten hän sanoi lempeästi ja hiljaa:

»Kuinka rouva tuleekaan iloiseksi.»

Berg seisoi hetkisen.

»Kuinka te olette hyvä», sanoi hän. Ja hän päästi Tinen kädet. Tine ei tietänyt, että kyyneleet valuivat pitkin hänen omia poskiaan.

… Parooni oli kievarilassa, ostamassa rommia punssiin. Tinka ja
Jessenin Augusta laahasivat itse ankkuria molemmista korvista.
Sotilaat, jotka keittivät soppaa huonerivin ulkopuolella, tervehtivät
heidän tuloaan pitkällä eläköönhuudolla.

Tinka ja Gusta joutuivat auttamaan, tullessaan keittiöön: vaahtolusikat ja kauhat olivat ahkerassa liikkeessä kaikissa vadeissa. Pesutuvan ovesta saattoi nähdä Marenin, joka seisoi keskellä sakeinta käryä.

Ulkona lauloivat sotilaat laulamistaan. Nuotiot, joiden ääressä he keittivät, loistivat pimeässä.

Ja nyt tahdon taistella kuin sotamies
ja henkeän' en minä säästä;
saa raivota saksat kuin hornan lies',
yläkyntehen heitä en päästä.
Ja luotien tuiskeessa vihollisen
kun kentällä kohtaan, niin niskahan sen
käyn kiinni — se juhlista juhlavin he
kun näytän mä vieraalle, mistä käy tie.
Enää turvata ei
ajan tuomiohon.
Käsi kalpahan hei,
apu ainut se on.
Saksan orja ken ois!
Vapaa ain' on Tanskan maa.

»Nopsasti sen pitää käydä, nopsasti sen pitää käydä», huusi Tinka, joka oli työssä hihat ylöskäärittyinä, ja vatkauskauha vallan helisi munakuohussa, hänen ruvetessaan laulamaan Løvenhjelmin laulua:

Ken säugyss' sattui makaamaan,
jalkaansa tuskin sai housujaan,
mut seisaallaan ken nukkui — hei!
henkensä, hynttyynsä turvaan vei.
Julia, Julia, Julia, Julia Hopsasa!

»Se oli oikein, se oli oikein», sanoi Sofi, joka kokoili lautasia ja laski ne jälleen luotaan: »Heille on hankittava ilonen ilta.»

Tine seisoi ruokahuoneessa ja leikkasi paistia; hiljaa ja hymyillen hyräili hän, tietämättään, Tinkan laulua hänkin.

Patooni — odottaen englantilaisiaan, joiden piti matkustaa piakkoin ja jotka ajoivat paikasta paikkaan jättämässä jäähyväisiä — alkoi valmistaa punssia, samalla kun upseerit söivät, ja Tinka ja Gusta ja Sofi kantoivat juomaa luhtiin, jonne Lars vouti oli ripustanut lyhtyjä parrujen alle.

Sotilaitten pitkät eläköönhuudot kajahtivat ulos iltaan aina kun he saivat uusia virvokkeita.

Sofi tarjoili kaikille vuoron perään ja rohkaisi heitä nyykäyttäen alituiseen päätään.

»Tyhjentäkää vain pikari», sanoi hän, »niin että pohja paistaa».

Kolme neljä sotilasta sai hanurit esiin, jokainen soitti omassa tahdissaan, ja kaikki toiset jatkoivat laulamistaan. Kukaan ei kuunnellut, hanurit vetivät valssia, ja Maren lauloi.

Äkkiä alkoivat kaikki sotilaat tanssia toistensa kanssa, keskellä luhtia, niin että tomu pölisi ja täytti koko vanhan suojan, aina heiluvia lyhtyjä myöten.

Upseerit tulivat ovelle katsomaan.

Joku oli pyytänyt Sofia; Marenin kavaljeeri piti tanssitoveriaan kaulasta.

»Täss saa lentää kädest käteen», puhkui Sofi, joka tuskin jaksoi seisoa, ja lähti kernaasti uuden kanssa pyörimään. Hanurit ulvoivat ja sotilaat löivät jalalla tahtia.

»Olishan synti kieltää», sanoi Sofi Gustalle; hän pyöri jälleen lattialla.

Ulos pihalle kaikui ikkunasta Løvenhjelmin piano.

Tine kantoi pois astiat arkihuoneesta, ja Tinka ja Gusta tulivat auttamaan. Oli kuin upseerit vasta nyt olisivat oikein heränneet; ovet olivat auki kaikkiin huoneisiin; nauru ja melu kaikui ylt'ympäriltä.

Majuri oli saanut Tinkan johonkin soppeen, ja Tinka oli nääntyä naurusta. Ylhäältä luhdista kuului sotilaitten ilakointi.

»Jensen, polkkaa!» huusi Løvenhjelm ja juoksi pois pianonsa luota.

Luutnantti Jensen istui soittamaan, ja Løvenhjelm kieputteli Tinkaa lattialla. Upseerit siirsivät tuolejaan taemmas, seiniä päin, antaakseen tilaa. Gustakin vietiin, ja Tine; nyt tanssi kolme paria.

Ylt'ympärillä juttelivat upseerit. Kaksi kapteenia seisoi, totilasi kädessä, puutarhamajan ovessa. He puhuivat jälleen kahdeksannesta rykmentistä, joka niin pontevasti oli pitänyt puoliaan.

Luutnantti Jensen siirtyi valssiin, herrat vaihtoivat parejaan, taas. Bergin huoneessa istuvat upseerit lauloivat mukana. Ja hälinästä huolimatta nukkui puutarhamajassa muuan nääntynyt upseeri, täydessä rauhassa, vuoteelleen ojentuneena.

»Ja nyt on kai meidän vuoromme», sanoi Berg, joka äkkiä oli ilmestynyt
Tinen eteen.

Tineä pyörrytti, hän näki vain Bergin kasvot.

»Niin», sanoi hän vain, ja he alkoivat tanssia.

Hänen pyörtymyksensä hälveni, hän näki ja kuuli kaiken ympärillään ikäänkuin sadoilla aistimilla — ja näki kuitenkin yksinomaan sen, jonka katseet lepäsivät hänen kasvoillaan, heidän tanssiessaan kauan.

Majuri kertoi jälleen juttujaan, ja Tine kuuli molempien kapteenien äänet. Sisällä Bergin huoneessa paisui upseerien hyräily lauluksi.

Ja parooni vaelsi ulos ja sisään. Hänen englantilaisensa olivat saapuneet vaunuissa.

Berg ei puhunut, hän katseli vain taukoamatta Tineä kasvoihin, heidän tanssiessaan. Luhdista kaikui jälleen äänekkäitä eläköönhuutoja.

Silloin Berg pysähtyi — tuokion ajan hän piteli suonenvetoisesti Tinen käsiä omissaan.

Englantilaiset olivat saapuneet käytävästä ovelle ja puristivat kaikkien käsiä.

»Viatonta iloa, viatonta iloa», huusivat he yhä. Løvenhjelm kiepsautti
Gustaa lattian yli.

Tine meni vieraitten ohi; hitaasti hän meni ulos huoneeseensa.

… Luhdissa oli hiljaista, ja sisällä huoneessa taukosi soitto. Tinka tuli sisään ja istuutui keskelle vuodetta; hän sai pari röijynnappia auki ja puuskutti, jutellessaan ja kysyessään.

Tine vastasi hajamielisesti »niin», »niin», mutta Tinkan suu oli tuskin hetkeäkään hiljaa.

Sitten hän sanoi äkkiä, irroittamatta silmiään palavasta kynttilästä:

»Tinka — etkö sinä saattaisi — etkö sinä saattaisi katsoa perään täällä?»

»Missä?» sanoi Tinka, joka oli aivan toisissa maailmoissa, antaen käsivarsiensa vaipua sääriä pitkin.

»Täällä», sanoi Tine samalla hiljaisella äänellä, irroittamatta silmiään kynttilästä. »Minä tahtoisin päästä sairaalaan.» Ja vielä hiljemmin hän sanoi: »He tarvitsisivat apua sinne.»

Tuli hetken äänettömyys. Sitten Tinka sanoi:

»Niin, kaipa sitä saisi kotiin hankituksi jonkun naisihmisen.» Hän napitti kiinni röijyään.

»Niin — herranen aika, tyttöseni», sanoi hän, »sairaala voisi olla terveellisempi!»

Hän puhui nyt aivan toisella äänellä, ja hänkin tuijotti kynttilään.

»Täytyyhän ihmisen pelastaa itsensä», sanoi hän. »Sillä he käyvät tunkeileviksi.» Tinka heitti huivin ympärilleen päättävällä liikkeellä, ikäänkuin olisi tahtonut puolustaa itseään.

»Hyvää yötä sitten», sanoi hän.

Tine nousi ja saattoi Tinkaa käytävää pitkin. Kaikki oli hiljaista, kuului vain parin koiran louskutusta ja Tinkan askeleet, kauempaa tieltä.

Tine palasi taloon. Hän väistyi nopeasti varjoon, tullessaan luhdin luo.

»Tekö siinä olette?» kysyi Berg, joka teki tavanomaista kierrostaan.

»Minä.»

Oli kuin he molemmat olisivat viivähtäneet aivan liki toinen toistaan, sadasosan silmänräpäystä.

»Hyvää yötä», sanoi Berg sitten ja meni edelleen.

»Hyvää yötä.»

Tine meni sisään. Hän alkoi askaroida keittiössä.

Hän pani voin pyttyyn ja kokosi leivät »tynnyriin» ja kietoi vaatteen juuston ympäri.

Sillä levolle hän ei saattanut mennä — hänen täytyi olla toimessa.

Sitten hän muisti pesun, joka oli saatava likoon aamuvarhaisessa. Hänen täytyi herättää Sofi ja antaa tälle lisäohjeita.

Hän meni ulos pesutuvan käytävään renkihuoneen kautta ja avasi oven palvelijattaren huoneeseen.

Suuret parivuoteet olivat tyhjät.

Tine heittäytyi äkkiä polvilleen kivipermannolle ja, pää painettuna likaiseen, rutistettuun, pahoinpideltyyn vuoteeseen, puhkesi hillittömiin nyyhkytyksiin.

Pesutuvan ovet heiluivat lakkaamatta sinne tänne saranoillaan.

* * * * *

Seuraavana päivänä saapui kouluun pari sotalääkäriä. Koulusaliin täytyi majoittaa sairaita. Tinen piti hommata kaikki.

Sairaat saapuivat iltapäivällä.

Ne olivat haavoittuneita, jotka aikaisemmin olivat maanneet Augustenborgissa; vaunuista kannettiin heitä paareilla ylös portaita, luutnantti Appel oli heidän joukossaan.

Tine ei ollut tuntea häntä. Pyöreät posket olivat vajonneet kuopille, ja silmät olivat samenneet kuin sen, joka on itkenyt yötä päivää. Hän oli haavoittunut kupeeseen ja keuhkot olivat pilalla.

Kaikki kuusi olivat pahasti haavoittuneita, ja kuljetus oli tuottanut heille kuumetta. Silloin tällöin kaikui heidän valituksensa talon halki, ja haavojen inha haju tunkeutui ulos käytävään.

Tine ei nyttemmin jättänyt koulusalia hetkeksikään.

»Ja sentään hän puhuu Augustenborgista», sanoi matami Bølling, joka kulki ulos ja sisään, makuuhuoneesta keittiöön ja puhui Bøllingille, itsekseen ja torpparin Petralle — sillä nyt oli sitten kaikki irti liitoksistaan, nyt ei hän enää tietänyt, mitä pahaa vielä voisi tapahtua.

»Tuolla istuu hän ja saattaa tuskin liikuttaa jalkaa», sanoi hän, »ja ylhäällä he ovat valmiina heittämään henkensä — ja talo on täysi, talo on täysi. Ja Tine tahtoo lähteä pois.» Matami pysähtyi sadannen kerran torpparin Petran eteen, pää vapisten.

Sitä hän ei saattanut ymmärtää, sen ympäri kiersivät hänen ajatuksensa.

»Ja verta heiltä hyytyy portailleni», sanoi hän, jatkaen taas vaellustaan.

Sitä oli valunut paareista, vanhan veren tahrimista, jotka sairaanhoitosotilaat olivat nostaneet pystyyn rakennusta ja portaita vasten.

Vihdoin pysähtyi matami Bøllingin suukin. Hän oli vallan masentunut ja huojutteli itseään Bøllingin vieressä, vuoteen toisella puolen.

Sitten hän johtui yhtäkkiä ajattelemaan metsäherraa: hänen luokseen saattaisi mennä. Hän voisi vaikuttaa Tineen — niin, hänen luokseen saattaisi tässä mennä. Ja hän antoi kaiken jäädä silleen ja meni; hänen oli kohta tavattava metsäherra.

Hän heitti vain huivin myssynsä yli ja läksi.

Hän jutteli yhä itsekseen Bøllingistä ja haavoittuneista ja tiestä.

»Sinne ei ole raivattua tietä», sanoi hän, »sinne ei ole raivattua tietä.» Ja hetken kuluttua jatkoi hän yhä:

»Ja kuitenkin Tine tahtoo lähteä pois…» ikäänkuin sillä olisi ollut jotain tekemistä tien ja portaita peittävän veren ja kaiken maailman kysymysten kanssa.

Berg kiersi ympäri huoneessaan, kun matami Bølling tuli sisään.

»Tekö siinä olette?» sanoi hän nopeasti ja pysähtyi kulussaan.

Matami Bølling pyysi pyytämistään anteeksi, ennenkuin sai painetuksi puuta, »kun hän nyt aina tuli vaivaamaan metsäherraa, vaikka kullakin oli omat huolensa..»

»Mutta nyt on kysymyksessä, että Tine tahtoo lähteä», puristautui hänen sydämestään. »Ja mitä meidän on tehtävä?»

»Lähteä?» sanoi Berg; hän sanoi tämän sanan nopeasti, erikoisen ihmeellinen ja valoisa sävy äänessään.

»Niin, sairaalaan.»

Tuli hetken hiljaisuus, ja matami Bølling odotti. Mutta Berg puhui yhä samalla nopealla äänellä ja kääntyi:

»Niin, siellä tarvittaisiin apua.»

Matami Bølling nosti silmänsä, ikäänkuin ei olisi häntä ymmärtänyt.

»Tarvitsevat? tarvitsevat?» kertasi hän. »Kuka? kuka? Sairaatko? sairaatko? ikäänkuin Bølling ei olisi sairas?»

Ja matami Bølling alkoi äkkiä puhua kovalla, toruvalla, epätoivoisella ja kimakalla äänellä, jota Berg ei ollut milloinkaan kuullut:

»Kuka täällä auttaisi, jos hän lähtee pois? kuka? Eikö täällä sitten ollut ketään autettavaa? täällä — sekä täällä että meillä? kuka? Eikö metsäherra siis huomannut, kuinka hänen kotinsa yhä ränstyi? jokainen soppi oli täynnä likaa, jokainen seinä täynnä tahroja — ja rouvan, rouvan ihanat kalut hävitettiin…»

Hän puhui yhä, kiihkeästi, viitaten uutimiin, jotka olivat harmaita, lattiamattoon, joka oli loppuunkulumassa, pöytiin, jotka olivat pölyn peittämät, vuodattaen vihaansa kalpean Bergin edessä, joka pui nyrkkiin puristettuja käsiään rintansa kohdalla voimatta puhua — kunnes matami yht’äkkiä puhkesi itkuun:

»Oi ei, oi ei, mutta kukaan ei jaksa sitä kestää, mutta kukaan ei jaksa sitä kestää», valitti hän itkiessään.

»Mutta hänenhän on toki jäätävä, mutta hänen pitää jäädä», sanoi Berg ja kertasi samoja sanoja, hämmentyneenä, kiusaantuneena, tietämättä mitä itse puhui, saadakseen vain tämän itkevän ihmisen tyyntymään, saadakseen loppumaan tämän itkun, sietämättömän itkun.

»Hänenhän täytyy jäädä Bøllingin luo», sanoi hän, »sehän on selvää».

Hän mitteli lattiaa, edestakaisin.

»Ja Tinellähän ei ole mitään syytä lähteä pois», sanoi hän lopuksi.

Oli kuin Berg itse yht’äkkiä olisi rauhoittunut monta tuntia kestäneen, pitkän kiihotuksen jälkeen, omista sanoistaan.

»Ei, olenhan minäkin sitä sanonut.» Myöskin matami Bølling rauhoittui yht’äkkiä ja alkoi pyyhkiä silmiään ikäänkuin anteeksipyytäen hän lisäsi:

»Ah — niin — katsokaas, metsäherra, ihminen suurentelee pikkuseikkoja… Mutta kuka olisi nyt oikein tajuissaan — kuka on oikein täysissä tajuissaan? Näinä päivinä», sanoi hän.

Matami Bølling kulkea vaappui kotiapäin. Metsäherra oli luvannut puhutella Tineä.

Hän oli seisonut portailla, matami Bøllingin mennessä, ja katsonut eteensä ilmaan.

»Ei, emme tule toimeen ilman häntä», oli hän sanonut.

»Ei, emme tule», oli matami Bølling vastannut.

Ja sitten hän oli mennä vaappunut kotiapäin.

… Tine istui Appelin vuoteen ääressä, kun Berg tuli. Hän näki kuinka kalpea Berg oli.

»Saatatteko lähteä tunniksi kävelemään kanssani?» sanoi Berg hiukan nopeasti. »Te tarvitsette raikasta ilmaa.»

»Onko kaunis ilma?» kysyi Appel.

»On», vastasi Berg ja ajatteli: »Miten hän on kärsinyt.»

»Paistaako aurinko?»

»Paistaa.»

»Menkää toki — menkää toki», sanoi Appel. Ja Tine nousi, sanaakaan sanomatta.

He menivät ulos ja kaarsivat toria, jolla sotilaat melusivat, kulkivat, pitkin kirkkomaan aitausta, jossa oli hiljaista, mitään puhumatta.

Mutta samassa Berg pysähtyi. Ja kuin äkillisestä nykäyksestä hän alkoi puhua — hajanaisesti, ikäänkuin olisi puhunut itsekseen. Hän puki sanoiksi kaikki ne ajatukset, jotka piinasivat häntä, ja esitti puolustuksekseen kaikki ne seikat, joita hän pitkän yön kuluessa oli kerännyt. Hän selitti sitä intohimoa, jota hän ei maininnut nimeltä; hän kuvasi sen kehittymistä siitä hetkestä saakka, jolloin se oli syntynyt hänen aivoissaan, — hän puolustihe kaikelta, syyttäen yötä, juoksuhautoja, vahtivuoroja, sotaa, joka ei ollut sotaa, päivää, joka ei ollut työntekoa, yötä, joka ei antanut unta.

Hän oli jälleen alkanut kulkea kiireesti, niin että Tine tuskin kykeni häntä seuraamaan; ääneti ymmärsi Tine kaiken. Mutta ikäänkuin Bergiä hillitäkseen, ikäänkuin haihduttaakseen puolustelut, joita hän ei kaivannut, sanoi hän pehmeästi ja melkein nuhdellen:

»Minkä vuoksi sanotte minulle kaiken sen?»

Berg pysähtyi — kahdesti hän mainitsi Tinen nimen.

»Minkä vuoksi tahdotte siis matkustaa pois?» sanoi hän sitten, nopeasti, ikäänkuin hengästyneenä. »Minä olen puhunut äitinne kanssa.»

»Eihän meidän kahden», sanoi hän, »tarvitse toki pelätä toisiamme».

»Ei», kuiskasi Tine ja nosti päätään.

He eivät puhuneet enempää, kulkivat vain äänettöminä toistensa vieressä. Ilma oli lauha ja taivas punersi valoisana auringonlaskua päin, aivan kuin kevään tullessa. Tykit olivat vaiti. Ainoastaan jokin yksinäinen jymy kantautui kirkkaan ilman halki, aivan kuin ratisevat vankkurit olisivat raskaina vyöryneet heidän ohitseen.

He kulkivat niityn poikki ja astuivat aitauksen sisäpuolelle He näkivät lammen ja huvihuoneen valkoisine pilareineen, joita pitkin ruusujen varret riippuivat alastomina — ja ajattelivat samaa.

Puksipuuaitauksen veräjästä he tulivat rakennuksen eteen.

Arkihuoneesta kuului pianon ääni; Sofi, joka keimaili puoliavoimessa pesutuvan-ovessa, siirsihe nopeasti edemmäksi kersantistaan. Mutta Maren jäi seisomaan mistään huolimatta veräjän luo, äänekkäästi tirskuen, keskellä sotilaspiiriä — hän oli laskenut maahan täysinäiset ämpärit.

»Tule pois sieltä ämpäreinesi», huusi Berg kuin äkillisessä vihanpuuskassa. Ja Maren sai jalat alleen — sanaakaan hiiskumatta hän lähti juoksuun, niin että helmat hulmusivat ja maito loiskui. Upseerit, jotka maleksivat pikaportailla, nauroivat kohti kurkkuaan hänen juostessaan.

Berg ja Tine erosivat.

Tine palasi käytävää pitkin koululle. Haavoittuneiden huoneesta tunkeutui äitelän painostava ilma ulos käytävään. Arkihuoneessa pelasivat upseerit korttia.

Matami Bølling oli keittiössä; hän valmisti kananlihalientä »niille tuolla vastapäätä».

»Siellä on huonosti asiat — siellä on huonosti asiat», sanoi hän.

»Minä olen puhunut metsäherran kanssa», sanoi Tine hiljaa.

»Oh, no Jumalan kiitos, oh, no Jumalan kiitos», sanoi matami Bølling ja istuutui pelkästä mielenliikutuksesta.

»Ja onhan täälläkin tarpeeksi tekemistä», sanoi Tine kuin ennen.

»Oi niin — eikö totta? Oh — no Jumalan kiitos… Bølling, Bølling», huusi matami toiseen huoneeseen, iloisesti ja korkealla äänellä, »me saamme pitää hänet ‒ oh, tiesinhän sen, oh, tiesinhän sen, kun metsäherra kerran lupasi.»

»No, tyttöseni, no, tyttöseni», sanoi vanha Bølling viihdyttäen. Tine oli vallan suonenvetoisen kiihkeästi kietonut kätensä hänen kaulaansa.

… Tine oli tuonut liemen sisään ja istui Appelin vuoteen ääressä.

Sairaat ylt'ympäri alkoivat raueta lepoon.

Mutta yhden ikkunan edessä kirjoitti eräs sairaanhoitaja, kumarassa, talikynttilän valossa, ja haavoittunut, joka saneli hänelle kirjettä rakastettuaan varten, istui puoleksi makaavassa asennossa vuoteessaan. Sekä ajatteleminen että kirjoittaminen kävi hitaasti.

Appel oli kertonut Viborgista ja kotolaisista. Nyt hän makasi ummessa silmin.

Ikkunan luota kuului haavoittuneen ääni, joka mainitsi erikseen jokaisen kirjaimen, ikäänkuin olisi tavannut.

Appel avasi silmänsä.

»Oi — ette voi tietää, kuinka ihanat silmät hänellä on», sanoi hän katsoen ylös lampun hiljaiseen valokehään ja hymyili.

Vähän myöhemmin hän nukahti, ja Tine nousi hiljaa.

Hän meni kotiin metsäherran taloon. Ilta oli lauha. Sepän aitauksen luona törmäsi eräs kievarin tytöistä esiin, sotilas kintereillä.

Käsirattaat seisoivat pimeässä keskellä tietä. Ne olivat raajarikon rattaat ja oluttynnyri — hän oli matkalla kotiin. Hän tunsi Tinen ja alkoi jutella hänelle, istuen pyörien välissä, tyhjän tynnyrin edessä.

»Kyllä, kauppa kävi hyvästi — — kun nyt vain saisi sen pysymään käynnissä. — ‒ Ane, hän se ymmärsi sekoittaa ohueen olueen…»

Raajarikko jatkoi jatkamistaan jutteluaan.

Tine meni hänen luotaan: mies oli viettänyt iltaa kievarissa.

* * * * *

Kaksi yötä myöhemmin tultiin Tineä hakemaan kotiin.

Matami Bølling itse koputti hänen ruudulleen. Bøllingin tila oli vallan kauhea. Hän oli aivan kuin saanut puhelahjansa takaisin, mutta pään laita oli hullusti. Hän puhui sekaisin eikä tahtonut pysyä vuoteessa.

Paikalle saapunut lääkäri sanoi, että aivoihin oli tullut verisolmu.

Tinen piti jäädä kotiin.

VI.

Tine istui toista yötä isänsä luona.

Isä puhui lakkaamatta ja rukoili ja tahtoi kuulla luettavan, virsiä ja raamattua. Tine luki ja luki.

Nyt oli isä hiukan vaipunut lepoon, päivän sarastaessa. Mutta nukkuessakin vaappui hänen päänsä tyynyllä kuin sairaitten eläinten.

Tine oli puolihorroksissa, pää nojautuneena kylmään seinään. Matami Bølling oli laahannut jonkun tyynyn keittiön lattialle, saadakseen hiukan lepoa.

»Kuinka nyt jyrisee», sanoi hän, »kuinka nyt jyrisee!»

»Niin, äiti, mutta nuku nyt.»

Ikäänkuin rajuilma kantoi myrsky tykkien jylinän yli vapisevan rakennuksen. Tuuli viskasi rankkaa loppumatonta sadetta ruutuja ja seiniä vasten, niin että se kuulosti kuin kiväärien rätinä. Ja pimeältä tieltä, melun keskeltä, kaikui epämääräisiä ääniä — pakenevain parvi laahusti ohi. Sonderborgista se oli tullut kahdessakymmenessäneljässä tunnissa.

»Kuule, se yhä yltyy», valitti matami Bølling keittiössään.

»Niin, se yltyy, mutta nuku nyt. Päivä koittaa kohta, etkä sinä vielä ole nukkunut.»

Matami Bølling nukahti ja ähki hiljaa unessaan. Harmaa päivä alkoi sarastaa. Myöskin Tine uinahti hiukan, nojautuneena vavahtelevaan seinään.

Ympärillä nukkuivat kaikki, upseerit ja sotilaat ja sairaat, samassa unessa, kuullen tykkien jymyn kumeasti unen halki.

Päivä oli valjennut. Sairas nukkui vielä, ja Tine nousi paikaltaan.

»Minun täytyy mennä sinne», sanoi hän; puoleentoista vuorokauteen oli hän tuskin ollut ulkona huoneesta, sill'aikaa kun tykit ja hälyytysmerkit kaikuivat.

»Niin, mene, mene, lapsi», sanoi matami Bølling, joka ryhtyi päivittäiseen aherrukseensa eikä juuri tajunnut enempää kuin nääntynyt juhta, joka tuntee valjaiden painon ja raataa.

»Ja se vain yltyy — ja se vain yltyy», sanoi hän.

Portaitten askelmakin, jolla Tine seisoi, vavahteli maan tärinästä. Kuormia ajoi loppumattomana jonona kievarin sivuitse. Naiset ja lapset istuivat epävarmoilla alustoillaan niinkuin riippuvat nyytit, unenpöpperöisinä keskellä melua. Vanhat vaimot, jotka tuskin jaksoivat seisoa, ponnistelivat tajuttomina eteenpäin, vaunujen kupeilla, kompastuen niihin likomärkiin tyynyihin, joita raahasivat mukanaan. Lapset, joita sade sokaisi, törmäsivät vaunuja ja puita vasten ja itkivät rientäessään eteenpäin.

Kukaan ei tuntenut naapuriaan, eikä ääniä erottanut tykkien jylistessä.

Tine meni joukon ohi ja kiipesi metsäherrantalon aidan ylitse. Talo oli kuin menneitten maja. Koko yön olivat ovet käyneet. Parooni oli sallinut kaikkien pakolaisten vapaasti saapastaa sisään, niin ettei kukaan saanut unta tai lepoa. Huoneet kaikuivat saapuvien askeleita ja kirouksia.

Pihalla seisoi isännättömiä muuttokuormia, keskellä sadetta. Tinen tullessa makasi kolme miestä käytävässä, yllään pari aukilevitettyä kaapua, ja kaksi eksynyttä lasta oli vaipunut uneen luhdin portailla, huiviin kääriytyneinä.

Kaikki ovet olivat auki, ja loka, jota oli kulkeutunut sisään satojen kulkijain jaloissa, oli kuivunut kynnyksille. Arkihuoneen uunin edessä seisoi pari vieraita, jotka koettivat sytyttää tulta.

Kaikkialla istui pakolaisia, naisia ja lapsia, jotka eivät edes tietäneet missä olivat, ja jotka etsivät lepoa raskaalle ja turtuneelle päälleen nojaamalla sitä seinään, joka tärisi. Harva puhui. Bergin huoneesta kuului kimeä naisenääni, joka kertaamistaan kertasi — samalla kun puhuja lakkaamatta, tajuttomana ja valittaen, löi levitetyillä käsillään helmaansa:

»Kaikki mitä meillä on — voi, kaikki, kaikki mitä meillä on!»

Tine meni ulos. Palvelijat eivät olleet löydettävissä. Pesässä, jota kukaan ei hoitanut, oli tuli sammunut, ja myrsky tarttui pesutuvan aukinaiseen oveen, ikäänkuin olisi tahtonut kiskoa sen irti vavahtelevasta reunuksestaan, tykkien jylistessä.

Tine huusi, ja pauhina hukutti hänen äänensä. Vihdoin hän löysi Sofin — kokoonlyyhistyneenä, vuoteen vierestä, nurkkaan painuneena, pää kiedottuna huiviin.

»Voi, onko tämä tuomion päivä?» valitti Sofi ja heittäytyi vuoteelleen: »voi, kolm'yhteinen Jumala — voi, kolmiyhteinen Jumala!»

Tine meni ja huusi jälleen:

»Maren, Maren!»

Ei vastausta.

Mutta yht’äkkiä Maren ponnahti esille pesutuvasta, kuin ammuttu eläin, yli pihan, aivan kuin kaikki sivurakennukset olisivat olleet tulessa, hakeakseen suojaa Lars voudin ja Anders torpparin luota. Hekin olivat juosseet ulos. He seisoivat kummulla, katsoen kauhuissaan palavaa maata.

Myrsky ajoi savua niinkuin hurjaa kaatosadetta yli maan; taloja oli tulessa ja niiden valo sammui jälleen, Ikäänkuin ne olisivat olleet mitättömiä kynttilöitä, ilmassa näkyi granaattien punaisia kaaria, ja maa vapisi jalkojen alla ikäänkuin eläin, joka tuskissaan vaikeroi.

Ylt'ympäri kaikilla kummuilla seisoi rankkasateessa miehiä ja naisia, kuin kuvapatsaat, samalla kun pakenevain parvi, ikäänkuin kasvava virta, peitti alleen tiet ja polut.

»Se on tuomion päivä, se on tuomion päivä», kertasi Sofi lakkaamatta; hän seurasi Tineä kantapäillä, minne hyvänsä tämä kulkikin, ja pani tulta pesään ja sai keitetyksi maitoa ja leipää (talossa ei ollut muuta ruokaa, yö oli ryöstänyt kaikki), ja antoi pienimmille lapsille syötävää.

»Herra varjelkoon mettäherraa», kertasi Sofi yhä, seuratessaan Tineä: »hän oli sisäll teidän huoneessaan sanomas hyvästi rouvan kuvall» — Sofi valitti ääneen — »se on paras kaikist kuvist — se on kaikist kuvist enin hänen näköisens — siell oli hän jättämäss jäähyväisiä — ennenkuin lähti…»

»Ota nämä, Sofi», sanoi Tine ammentaen maitoa lautasille, joita Sofin piti tarjota ympäri.

»Oi Jumala, oi Jumala», valitti Sofi hiukan hiljaisemmin; hän tarttui puheisiin kaikkialla, minne vei lautasen: hänen piti uudelleen ja uudelleen kuulla »kaikesta siitä surkeudesta».

»Ja se vain yltymistään yltyy», sanoi hän ja pää vapisi.

Se yltyi. Aivan kuin nousuveden pauhina tulvivassa virrassa kaikui tykkien jymy rakennuksen yli.

Uudet pakolaisjoukot alkoivat kolkuttaa oville. Parooni antoi kaikkien tulla sisään. Itse seisoi hän arkihuoneen ovessa, toimellisena kuin edeskäypä hautajaisissa, ja jokainen jätti hänelle pääsylipun: kuvauksen pommituksen kauhuista.

Huoneissa ei enää ollut sijaa, nääntyneet eivät enää mahtuneet istumaan.

»Mutta täällä on ainakin lämmintä», sanoi parooni, joka hikoili tuossa pilaantuneessa ilmassa, missä saapuvien likomärät vaatteet höyrysivät.

Eräs kirjeenvaihtaja, joka oli pakomatkalla kirjailtu matkalaukku kädessään, hääräili, levottomana pommituskuvauksensa puolesta, aivan kuin naaraskissa ennen synnyttämistä, ja pyysi vain jotain lautaa minkä panisi polvilleen, että saisi kirjoittaa. Hän pääsi Tinen huoneeseen, jossa jo oli kaksi lasta nukkumassa vuoteella, ja poimi esiin kaksitoista lyijykynää, jokaisen terä huolellisesti kiedottuna pumpuliin, ja asetti ne riviin ikkunalaudalle.

Uusia saapui alituiseen; likomärkinä, loan peittäminä seisoivat he käytävissä täpötäysien huoneitten ulkopuolella, ja tylsinä, sanaakaan sanomatta, kääntyivät he takaisin sateeseen ja teille. Muutamat pyysivät vain saada istua hetkisen, puoli tuntia, ja istuutuivat, lapset sylissään, luhdin portaille, pesutuvan käytävän paljaalle lattialle, ja vaipuivat uneen siinä samassa kun olivat päässeet istumaan.

Ei ollut yhtään tyhjää paikkaa, ei yhtäkään saatavissa. Eräs sairas sijoitettiin palvelijoitten vuoteeseen.

Sisällä huoneissa alkoivat eksyneet »sulaa», he heräsivät tajuntaansa: He valittivat, mitaten tappioittensa suuruutta, itkien kotejaan — kuuntelematta toisiaan, jokainen ajatellen omaansa, syytäen suustaan omaisuudet, rahasummat, tavarat, uskoen itsensä kenelle hyvänsä, joka ei mitään kuunnellut, vaan puhui itse, saman kohtalon yllättämänä, kiihkeinä ja epätoivoisina kuin petetty juutalainen markkinoilla, joka laskee pelastamiaan arvopapereita — ja äkkiä pysähtyen, voimatta ajatella, uudelleen kivettyneinä kaiken kodittomuuden eteen: heidän talonsa oli luhistunut kokoon, heidän kylänsä oli pantu autioksi, heidän kotinsa oli ammuttu rikki.

Kun taas äidit, lapset vierillään, vain itkivät hiljaa, lakkaamatta.

He puristautuivat yhteen, puhuivat hiljaa, täyttivät kaikki sopet, pakkautuen kaikkialle, ikäänkuin olisivat tulleet markkinoille, missä koti oli myytävänä — samalla kun parooni yhä touhusi, purppuranpunaisena, udellen »uusia yksityistietoja», kehittäen edelleen näkökohtiaan; ja mustapintainen kööpenhaminalainen kirjeenvaihtaja, kalpeana ja kiihtyneenä, kertoi kertomistaan jotain jota kukaan ei kuunnellut:

»Ei, se ei ollut mieluisaa», sanoi hän. »Tosiaankaan, se ei ollut mieluisaa.»

Jokin granaatti oli illalla pudonnut siihen asumukseen, jonka hän juuri oli jättänyt, aivan siihen paikkaan, jossa eräs hänen englantilainen virkaveljensä tavallisesti makasi.

»Hänen vuoteensa kohdalle, aivan hänen vuoteensa kohdalle», sanoi hän. Ja hän kertasi, keskellä näitä ihmisiä, jotka valittivat kaikkensa menettämistä:

»Ei, se ei tosiaankaan ollut miellyttävää.»

Pari kauppiasta puhui vakuutuksesta: heitä oli onnistanut vakuuttaessaan niin korkeasta nuo vanhat asuntorähjänsä: sotakorvausta oli joka tapauksessa maksettava. Mutta kaikkien puheitten ja valitusten yli kaikui Bergin huoneesta lakkaamatta sama kimeä ääni, joka toisti samoja sanoja — lakkaamatta, ikäänkuin mielenvikainen — alituisena kertona:

»Kaikki mitä meillä on…»

Tine tahtoi lähteä pois. Tänne ei hän saattanut jäädä: hän ei enää tuntenut tätä taloa; täällä hän vain kulki kuin kuuro, keskellä vierasta tuskaa.

Tine kulki paroonin ohi, joka seisoi aivan oven vieressä, ja kuuli tämän huutavan:

»Mitäkö ne tahtovat? Ne tahtovat ampua sillat murskaksi. Silloista nyt on kysymys… Olenhan sen sanonut, olenhan sen sanonut… Pitäkää huolta paluutiestä, olen sanonut. Sillat ne nyt ovat kysymyksessä… Ja nyt sataa granaatteja silloille…»

Pihalla seisoivat lopen väsyneet hevoset nuokkuvina ja kuitenkin heristetyin korvin keskellä melua, valjastettuina pakolaisten surkeiden kuormien eteen. Tine meni niiden ohitse ja sisälle talliin hän tahtoi tavata Larsin tai Marenin —: kaula pitkänä mölisivät elikot häntä vastaan, lyhyesti ja tuskaisesti, suurin, pelokkain silmin, ja kytkyet kalisivat hiljaa.

Muuan lehmä pisti ulos kielensä nuollakseen Tinen kättä. Se oli piirtopäinen Fanny, Herlufin vanha lehmä.

Ja masentuneena, voimattomana, elikkojen keskellä, jotka pelkäsivät kuin hän ja jotka hän tunsi, Tine itki epätoivoisesti, piirtopää-lehmän nuollessa nuolemistaan hänen käsiään.

Hän meni ulos, ja lehmät seurasivat häntä suurilla silmillään. Kopista luhdin luota kuului Hektorin ja Ajaxin hiljaista ulvontaa. Hän meni sinne ja päästi ne ulos, ja ne painoivat vapisevat kylkensä hänen ruumistaan vasten, aivan niin kuin ne joskus, yöllä metsällä oltaessa, tuntevat salaperäistä kammoa ja puristautuvat metsästäjän jalkoihin.

Puistokujalla tuli taas pakolaisia häntä vastaan, ajaen ja käyden.

»Siellä ei ole tilaa», sanoi Tine väsyneesti ja teki liikkeen käsillään. Ja vastaansanomatta, ääneti he kääntyivät ympäri, aivan kuin Tine olisi ajanut heitä edellään — ikäänkuin tahdoton lauma.

Tiellä ei kukaan enää päässyt eteenpäin. Sotilaat, jotka palasivat kotiin vallituksista, kulkivat ajopelien välissä, turtuneina, nokeentuneina, kalpeina. Esikuntaupseerit ajoivat pellolle tien viereen, voidakseen edetä.

Koulun portailla seisoi eräs esikuntaupseeri ja lääkäri. Tine kysyi:

»Missä paikoin on kolmas rykmentti?»

»Kolmas? Siltojen välissä», vastasi upseeri.

Tine jäi seisomaan — molemmat toiset olivat jo kadonneet, kellot alkoivat soida, papin kuomuvaunut saapuivat, Tine seisoi yhä samassa paikassa.

Hän oli siltojen läheisyydessä…

Tine kuuli, että äiti huusi hänen takanaan, ja hän erotti tuskin äidin ääntä.

»Tine, Tine», huusi äiti uudelleen, tuskaisesti, ja Tine kääntyi.

Isä se oli vallan suunniltaan siitä, tahtoi ylös, kuuli kellojen äänen ja tahtoi nousta vuoteesta.

Tine juoksi sisään ja piteli isäänsä kaikin voimin, molemmilla käsillään, tämän huutaessa:

»Rukoile, rukoile, nouskaamme ja rukoilkaamme.»

»Niin — niin», hän piteli isäänsä vuoteessa.

»Anna jumalattomien rukoilla…»

»Niin, niin!» Tine painoi hänet makaamaan. Isä, äiti, kappalainen, joka vuoteen toisella puolen pukeutui kauhtanaan, näkyivät hänelle kuin verhon takaa, eikä hän kuullut heitä.

Hän oli siltojen lähettyvillä.

»Lue, lue», huusi sairas korkealla äänellä; hän nousi istumaan, hänen lasittuneet silmänsä verestivät. »Lue, lue», ja hän rutisti tyynyllään olevaa raamattua.

Kellot kaikuivat taas, halki tykkien jylinän. Ulkona keittiössä nyyhkytti matami Bølling ääneen.

»Tästä, tästä», huusi mielipuoli, kellojen äänen kiihottamana. »Lue, etkö kuule, lue… rukoilkaamme, kaikin.»

Tine polvistui. Kirjaimet kasvoivat suuriksi sivuilla, hänen silmiensä edessä, ja hän luki ja luki eikä tietänyt mitä luki:

»Herra, ole meille armollinen, sillä me odotamme Sinua: ole heidän käsivartensa varahin, niin myös meidän autuutemme murheen ajalla.»

»Niin, niin», huusi sairas silmät selko selällään: »Rukoile, rukoilkaamme. Jumala on kaikkivaltias.»

»Ja koko taivaan joukko pitää mätänemän, ja taivas pitää käärittämän kokoon niinkuin kirja; ja kaikki hänen joukkonsa putoaman niinkuin lehti putoo viinapuusta, ja niinkuin kuivettunut lehti viinapuusta.»

»Jumala on kaikkivaltias, Jumala on kaikkivaltias…»

Tine luki yhä, ja sairas huusi huutamistaan. Tine itse ei kuullut profeetan kaikkia kirouksia; raamatun sanat soivat hänen korvissaan vain tyhjänä äänenä.

Hän oli siltojen lähettyvillä…

Isä toisti sanat Tinen lukiessa. He lausuivat ne yhdessä, isä äänekkäämmin, melkein voitonriemuisena huusi hän kaikki Esaiaan peloitukset:

»Herran miekka on verta täynnä, ja on paksu lihavuudesta, karitsain ja kauristen verestä, ja jääräin munaskuitten lihavuudesta; sillä Herralla pitää oleman uhri Botsrassa, ja suuri teurastaminen Edomin maalla…»

Kirkossa alkoi veisuu. Oli kuin sairas olisi kuulostanut sitä ja puhui hiljaisemmalla äänellä:

»Jonka ei pidä päivällä eikä yöllä sammuman, mutta savun pitää siitä ijankaikkisesti nouseman; ja se pitää hävitettämän suvusta sukuhun, niin ettei yhdenkään pidä käymän sen läpitse, ijankaikkisesta ijankaikkiseen.»

Vähitellen Bølling nukahti, hänen kuumeiset kätensä kävivät hiljaisiksi.

Tine oli vaipunut kirjan yli. Kirkosta kuului sotilaitten veisuu:

Turha on oma voimamme, ei voi se meitä auttaa, mut pimeyden vallat me voitamme Herran kautta; sotija verraton its’ Jeesus Kristus on, Hän, Herra Sebaot helvetin joukkiot lyö maahan, voiton saattaa.

Sairas äännähti unissaan, mutta Tine ei kuunnellut; kuinka äänekkäästi veisasivatkaan ne tuolla sisällä — ne, joiden oli kuoltava:

Maailma vaikk' ois täynnänsä pimeyden enkeleitä, päällemme syösten päänänsä he eivät voita meitä. Juur turhaan kiukuissaan nyt maailman päämies vaan pauhaapi, saanut on hän nyt jo tuomion: yks sana hänen kaataa.

Ne jotka saavat kuolla — kuolla ja saada rauhan!

… Tine nousi. Isä nukkui vielä, ja pappi oli jo palannut ja riisui papinkauhtanaansa vuoteen toisella puolella.

Matami Bølling toi hänelle kahvia ja rinkilöitä.

»Oi, eihän sitä nyt olisi tarvittu, matami», sanoi hän lempeästi, »tällaisena päivänä».

Ja hän nautti kahvia ja mitä siihen kuului, istuen jalkopäässä ja katsoen liikutettuna nukkuvaa sairasta.

»Mutta kuinka siunattua onkaan julistaa sanaa näille kuulijoille», sanoi hän ja viittasi kirkkoon.

»Niin, herra pastori», vastasi Tine, joka ei tietänyt mitä toinen sanoi.

Hän vei papinkauhtanan odottaviin vaunuihin, mutta ajopelit eivät voineet päästä eteenpäin. Siellä ei enää ollut mitään jonoa; kievarista koululle oli kaikki vain yhtä ainoata kamppailevaa massaa. Vaunut vaipuivat jalankorkuiseen lokaan, ja hevoset pysähtyivät vapisten, puolisokeina. Perheittäin pyrkivät ihmiset eteenpäin, lapset ja vaimot ja miehet, kyyristyneinä myrskyssä ja sateessa, joka pieksi heidän kasvojaan, turtuneina — kunhan vain pääsivät eteenpäin, aina vain eteenpäin.

He laahautuivat ohi tykkien ja ähkivien eläimien, ohi haavoittuneiden, jotka valittivat oljettomien vaunujen pohjalla, ohi eksyneiden lapsien, jotka itkivät tien varrella, ja he eivät nähneet niitä, sillä ne eivät olleet heidän.

Heidän valituksensakin olivat kuolleita. He eivät myöskään kantaneet, eteenpäin kamppaillessaan, varsinaista omaisuuttaan; he raahustivat vain, tiedottomina, mitä kammo sattumoisin oli pannut heidän käsiinsä, lapset kantoivat arvottomia talousesineitä, vanhat naiset pitelivät suonenvetoisesti, niinkuin jotain aarretta, haljenneita peilejä, joista rankka sade pyyhki jäljettömiin heidän kauhistuneitten kasvojensa kuvan. Äidit pyysivät suojaa, vain lapsilleen, Jesseniltä, sepältä, kievarista, ja kulkivat ovelta ovelle, sillä ei ollut tilaa.

Kaiken halki, myrskyn ja tykkien jyskeen, joka saattoi torinkin vapisemaan, kuului, terävänä kuin veitsi, haavoittuneiden huuto — kun nuo paljaat vaunut joskus pysähtyivät mylläkässä, vaunut, joihin sairaanhoitosotilaat, lopen väsyneinä kaikesta tästä surkeudesta, olivat sääliä tuntematta heittäneet silvotut.

Paja oli täysi. Pikkutyttöjä lepäili kirkkomaalla, kylmillä hautakivillä. Veräjän edessä tukki eräs myyskentelijätär kaikilta tien ja möi rattailtaan, toimeliaana huudellen kiskomahintojaan, ja nälkäiset lapset söivät ahneesti rajuilman keskellä. Vaunujen, eläinten ja ihmisten välissä puikkelehti ontuva, kaupiten oluttaan, ja täysinäinen nahkakukkaro löi kilisten hänen kainalosauvojaan vastaan.

Kauhistuneena seisoi pappi yhä vielä portailla, Tinen vieressä, kun eräät vaunut karahuttivat esiin kievarin luota. Lapset kaatuivat ja itkivät, ja vaunut työntyivät toisiaan vastaan.

Sitten väkijoukko tunsi matami Esbensenin, joka istui keinuvissa kieseissään. Hän oli matkalla toimitukseensa.

Ja äkkiä, keskellä kaikkea surkeutta, alkoivat ihmiset nauraa ja laskea leikkiä ja huutaa matamin ympärillä, joka istui, leveänä ja hymyilevänä, muita ylempänä, kieseissään. Ja he antoivat tilaa ja puristautuivat yhteen, yhä nauraen. Pastori astui nopeasti alas portaita ja nousi vaunuihin seuratakseen vanavedessä matamia, jonka ajopelit vyöryivät eteenpäin, pakenevien välissä.

Rivit sulkeutuivat jälleen. Sotilaat tarttuivat tykkien pyöriin vääntääkseen niitä eteenpäin ja armahtaakseen lopen uupuneita hevosia, ja kievarin takaa ponnistelivat pörrökarvaiset vaunuhevoset, tuoden uusia haavoitettuja.

Eräissä ajopeleissä oli pahasti silvottuja. Sijaa oli hankittava. Heitä ei saattanut kuljettaa etäämmälle. Lähimmät pysähtyivät kuullessaan huudot, haavoitettuja kannettaessa koulun portaita ylös.

Lääkäri seurasi mukana. Nääntyneet sairaanhoitajat juoksivat hätäisinä hakemaan vettä ja astioita. He siirsivät sairaitten vuoteita likemmäksi, vastasaapuneiden viruessa valittaen ja ähkien lattialla. Siteitä ei ollut saatavissa, eikä haavavanua.

Tine juoksi hakemaan, hälisevän joukon halki, kievariin. Lattioiden täydeltä, levitetyillä oljilla, makasi siellä lapsia ja vaimoja, vierekkäin. Viluiset lapset itkivät pesän ympärillä kivilattialla.

Matami Henrichsen sai käsiinsä liinaa ja riepuja, istuen puhtaaksiriistetyssä ruokailuhuoneessaan ja etsien kauan, Tinen odottaessa kärsimättömänä, silvottujen valitus korvissaan.

Mutta matami tarkasteli riepujaan, mittasi ja tarkasteli, ja keskellä kaikkea tätä tuskaa hän antoi suun käydä:

Koko talossa ei ollut mitään syötävää, ei mitään; mistäpä se olisi otettu? Ja kenellä oli apua palvelijoistaan? Niitä ei voinut edes pidättää lypsyn ääressä, ei vaikka ne olisi sitonut kiuluihin kiinni…

Ja samalla kun hän yhä etsi riepujensa joukosta, puhui hän uudelleen pahaa palvelijoistaan — salattu tuska Tinkan puolesta lisäsi päivä päivältä hänen ärtyisyyttään:

Josko he makasivat yksinään tämänkaltaisina öinä! Katto olisi voinut pudota heidän ylleen, ja he makasivat miesten kanssa, missä vain löysivät tukonkin heiniä. »Retkaleita, retkaleita», huusi matami Henrichsen, työntäen rievut syrjään.

Tine otti ne. Hitaasti, aivan kuin olisi unohtanut asian, minkä vuoksi oli tullut, kulki hän huoneitten läpi, kuullen taas melun torilta. Aivan kuin sokko kulki hän ihmisjoukon halki, ja äkkiä, kesken jähmettävää väsymystään, hän oli mielestään näkevinänsä — vilaukselta Bergin kasvot edessään, keskellä sotamiesten parvea, kalpeina ja vääntyneinä, ja täydellisesti vakuutettuna hän sanoi:

»Hän on kuollut.»

Hän nousi portaita. Hän antoi lääkärille siteet ja liinat. Lääkäri oli työssä: eräs haavoittunut ähki suurella äänellä lääkärin käsissä:

»Oi — oi, älkää koskeko minuun — rukoilen teitä — älkää koskeko minuun, rukoilen teitä, rukoilen teitä…»

Lääkärin käsivarret olivat veressä kyynärpäitä myöten. Tine seisoi rauhallisena hänen vieressään ja auttoi häntä.

»Te siedätte nähdä verta», sanoi lääkäri ryhtyen toiseen.

»Niin», sanoi Tine vain ja seurasi.

Seuraava oli kersantti. Hänen kasvonsa olivat harmaankalpeat, ja hän korisi.

»Peittäkää hänet», sanoi lääkäri ja kulki ohitse. Sairaanhoitaja heitti kaavun kuolevan yli.

… Lääkärin työ oli päättynyt. Tuskaisina, puhumatta, olivat sairaat vuoteistaan seuranneet hänen liikkeitään. Vastatuodut haavoittuneet lepäsivät paareilla, jotka riippuivat pukkitelineiden varassa. Matami Bølling oli tullut sisään lääkäriä hakemaan. Bølling oli jälleen hereillä ja sangen levoton.

»Ja kun nyt kerta lääkäri on talossa», sanoi hän; hän ei nähnyt silvottuja eikä sairaita, hän ajatteli vain Bøllingiä, jonka tila oli niin tuiki huono.

Lääkäri meni sisään ja jätti Tinen sinne.

Alkoi pimetä. Yhä useammin avattiin ovea, pakenevat raukat pyysivät vain yösijaa — turhaan.

»Tekö siinä olette?» kuiskasi Appel vuoteeltaan.

»Minä.»

Tine istuutui sairaan vuoteen laidalle, ja Appel tarttui hänen käteensä. Sitten vaipui haavoittunut jälleen kuumehorrokseensa. Houreissa hän oli kotona, aina kotona, Viborgissa, meren rannalla — »nuorien tyttöjen kanssa».

Ulkona eivät tykit vaienneet, ja myrsky ei hellittänyt; ohi vapisevien ikkunaruutujen kuului pakenevain ikuinen vaellus, niinkuin nousuveden kohina.

»Annie, Annie», sanoi Appel puoliääneen kuumeessa. »Kiitos että tulit.»

»Kohta tulee täällä vilpoista» — hänen äänensä kaikui niin lempeänä — »aurinko laskee… täällä on niin kaunista, kun aurinko laskee… ja me olemme yhdessä..»

Hän hymyili ja puristi Tinen kättä, jota hän yhä piteli.

»Kuinka hyvä sinä olit, kun tulit», sanoi hän hyväillen kättä — »sinä olet niin hyvä… kuinka hyvä sinä olet…»

Sairaanhoitaja käänsi päätään:

Ei, ne naiset eivät sitten koskaan kestäneet loppuun. Tuossahan makasi tuokin pitkin pituuttaan — vallan riepuna.

Lääkäri astui sisään, ja Tine nousi.

»Teidän isänne laita on huonosti», sanoi hän. »Hän tahtoo välttämättä nousta vuoteesta. Mutta myöntykää vain hänen pyyntöihinsä, eihän se voi vahingoittaa sen pahempi. Ja menkää nyt.»

* * * * *

… Bølling oli noussut vuoteesta. Hän ei tahtonut enää jäädä sinne. Lakkaamatta jutellen hän istui vuoteen reunalla. Matami Bølling ei saanut sukkia hänen jalkoihinsa.

»Oi Jumala, oi Jumala» — hän ei saanut niitä hänen jalkoihinsa vapisevilla käsillään.

»Anna minun, äiti, anna minun», sanoi Tine kietoen kätensä sairaan ympäri.

»Minä tahdon ylös, tahdon ulos, meidän kaikkien on mentävä ulos», puhui sairas lakkaamatta, hänen kielensä kävi herkeämättä.

»Niin, isä, niin.»

Mielipuolella oli kymmenen miehen voimat, hän aukaisi kaikki mitä puettiin hänen ylleen; Tine kamppaili hänen kanssaan kaikin voimin.

»Minä tahdon ylös, meidän on mentävä, aika on tullut!» — — Tine hamuili käsillään, sairas sai vaatteet nurin ylleen.

»Meidän on noustava torniin, meidän on noustava torniin», kertasi hän yhä, hengästyneenä: »Kaikki ylös torniin.»

»Sillä maa polttaa», sanoi hän ja alkoi itsekin vavista.
»Ymmärrättekö, se on maa joka polttaa…»

»Niin, isä, niin.»

»He ovat sytyttäneet maan palamaan», sanoi hän nopeasti, kuiskaten ja hengästyneenä: »Maassa on tulta — Luuletteko — Luuletteko… maa on tulessa?»

Ja äkkiä, pelon vallassa, hän riistäytyi irti — matami Bøllingin huutaessa — käärien kaikki ympärilleen, vaatteet ja peitot, lakkaamatta huutaen, pyytäen suurella äänellä lyhtyä:

»Lyhty, lyhty, emmekö mene katsomaan kuinka maa palaa?» Ja hän alkoi nauraa.

»Kyllä, isä, kyllä.»

»Oi Jumala, oi Jumala, oi Jeesus, Jumala», nyyhkytti matami Bølling.

»Hakekaa Tinka», sanoi Tine hengästyneenä, seuraten isää, joka hääri edestakaisin.

»Niin, voi niin.» Matami Bølling pyöri ympäri miltei tajuttomana.

»Lyhty, lyhty», huusi sairas.

»Kyllä, isä, kyllä.» Tine sai sen esille ja sytytti sen.

Tinka saapui. »Hän tahtoo ylös torniin», sanoi Tine kuiskaten ja nopeaan, »pysy lähelläni, pysy lähelläni ja pidä varalta».

Sairas nauroi ääneen, kauan, keskellä melua.

»Me tahdomme nähdä kuinka maa palaa… Jumala on sytyttänyt maan palamaan», sanoi hän selittäen ja piteli lyhtyä vapisevan Tinen edessä.

Hän meni ulos. Hän ei sallinut itseään tuettavan. Hän nosti, seisoen portailla, keinuvaa lyhtyä korkealle, niin että valo lankesi pakenevien kasvoille.

»Tule, isä, tule», sanoi Tine, joka tahtoi saada hänet pois.

Ihmisiä ja ajopelejä ja eläimiä laahusti heidän jalkainsa juurella, ikäänkuin sekavien varjojen kulkue. Äänet ja valitukset ja huudot kuuluivat hiljaiselta valitukselta tykkien jymistessä.

Bølling ei kulkenut edemmäksi. Hän seisoi, mumisten, korkealla, ylimmällä porrasaskelmalla. Hatun hän otti päästään, ikäänkuin se olisi ollut liian ahdas.

»Isä, tule.»

He kulkivat ja töyttivät pakenevia, päästäkseen ohi. Bølling kulki ensimmäisenä; myrsky oli vallan sammuttaa valon. He törmäsivät kirkkotarhan pensasaitaa vasten ja kompastelivat kiviin.

»Kuuletteko, kuuletteko», huusi sairas. Oli kuin maa olisi järissyt.

Vinkuen juoksivat Ajax ja Hektor heidän jaloissaan.

Tuuli ponnisti kirkontornin ovea vasten ja piteli sitä kiinni. Mutta
Bølling riuhtaisi sen auki. Siellä sisällä oli kuin haudan ilma.

Ovi paukahti kiinni ulvovien koirien edessä.

»Äiti, ota lyhty ja kulje edellä», sanoi Tine.

Matami Bølling sai lyhdyn. Hän oli kalpea ja kankea kuin kouristuksissa, ottaessaan sen.

Portaat kohosivat heidän edessään, ylös pimeään. Askelmat olivat liian kaukana toisistaan niiden välissä oli yö, ikäänkuin se olisi tahtonut heidät nielaista.

»Käy taimpana», sanoi Tine Tinkalle.

He kulkivat perimmäisinä, voidakseen ottaa kiinni Bøllingistä, jos hän putoaisi. Mutta hän kiipesi ylös, tarrautuen käsillään askelmiin, lakkaamatta puhuen, kellojen kaikuessa heidän päittensä päällä kumeasti, melun ja myrskyn halki. Sade löi luukkuihin niinkuin rakeet.

»Tinka, ole varoillasi, ole varoillasi.»

Bølling horjahti pimeässä, ja he yrittivät tarttua häneen. Mutta samassa hän oli ylhäällä ja he myöskin tukevalla permannolla.

»Luukut täytyy aukaista, luukut meidän täytyy aukaista!» Bølling kiskoi luukkuja, ja Tine riuhtaisi ne auki. Pöllöt lehahtivat pelästyneinä heidän ohitseen, lyhyesti huutaen, ja kellojen kielet läppäsivät, myrskyn tempomina, malmikylkiin niinkuin tulipalon aikana.

Sairas ei puhunut enää. Kauhistuneina seisoivat kaikki avattujen luukkujen edessä.

He näkivät, halki sateen ja yön, vain yhden ainoan liuskan punaista — aivan kuin merenrannan, ja sen takana, kukkuloilla, talot paloivat perustuksiaan myöten synkeästi loimoten, ikäänkuin punainen tuli olisi tahtonut valua alas mäkien rinnettä pitkin. Ja tuo paksu ilma, tulipalo-ilma, joka lepäsi yli maan, oli täynnä granaatteja niinkuin hehkuvia ja nopeita palloja, ja äänet — kuormaston ja sotilaitten, jotka olivat pakomatkalla, vaunujen ratina, tuhansien vaeltajien askelet — kantautuivat heidän korviinsa niinkuin mahtavan rovion räiske.

Hiljaa valitellen, kädet ristiin puristettuina, vaipui matami Bølling luukkua päin miehensä viereen.

»Koko saari palaa», kuiskasi hän.

Luukut, löivät äänekkäästi tornin seinään; oli kuin taivas olisi lähettänyt kaikki vesivirtansa yli maan, samalla kun savun varjot liikkuivat punaista raitaa vasten kuin mitkäkin kääpiöt.

Tornin ovea nykäistiin, taas. Koirat töyttäsivät riemuisina sisään tuolla alhaalla.

Tine oli kääntynyt. Hän tarttui lyhtyyn — hän luuli sydämensä pysähtyvän.

»Tämä ihana saari, tämä ihana saari», kuiskasi matami Bølling moneen kertaan.

Tine oli nostanut lyhdyn, korkealle portaitten yli hän valaisi
Bergille, joka nousi niitä pitkin.

Se oli hän, se oli hän.

Hän ei puhunut, ei myöskään liikkunut. Hän vain vapisi, päästä jalkoihin asti, seisoen samalla paikalla, kun Berg tarttui hänen käsiinsä.

Toiset tuskin kääntyivät.

Berg seisoi aivan hänen vieressään, ja itse siitä tietämättään Tine vaipui Bergiä vastaan, huokaisten. Ja luukkujen edessä, vanhempien selän takana, hän otti Tinen, peittäen hänet suudelmilla.

Bølling oli noussut, ja he olivat jälleen kolunneet alas. Koirat seurasivat riemuiten heitä.

Lääkäri oli koululla. Hän tahtoi antaa Bøllingille unilääkettä.

»Mutta te tarvitsette myös unta», sanoi hän kääntyen Tineen, jonka silmät olivat kiiltävät ja selkosen selällään, ikäänkuin hän olisi nähnyt näyn.

»Niin, hän lähtee minun kanssani», sanoi Berg.

He menivät.

Hevoset ja vaunut ja ihmiset sulautuivat yhteen yössä. Berg ja Tine juoksivat halki rajuilman ja tungoksen, haukkuvien koirien seuraamina.

Ja keskellä kotinsa raunioita, vaimonsa kuvan alla, Berg tyydytti tuskaisen, kalvavan, epätoivoisen pyyteensä.

* * * * *

Likomärkänä riensi Maren ulos luhdista ja yli pihan. Sofi oli pannut maata ja heräsi puolittain, kun Maren paneutui hänen viereensä vuoteeseen, jota ei oltu kohennettu.

Hän nousi istumaan ja mutisi.

»Se on Jumalan pilkkaamista.»

Mutta Maren kaatui makaamaan kuuntelematta häntä ja nukkui kuin kivi.

Sade oli tauonnut. Liekit Sonderborgista loimusivat yli maan.

VII.

Nyt se oli unhotettu, kaikki, mitä hän näinä kuutena päivänä oli kärsinyt metsäherran lähdön jälkeen; tulihan metsäherra jälleen kotiin!

Tine juoksi Lars torpparille; siellä hän tahtoi seisoa kun hän tuli.

Ylt'ympäri valmistautuivat sotilaat lähtöön; laulamatta, raskaasti he marssivat lokaisella tiellä. He käänsivät päätään, kun Tine juoksi heidän ohitseen: hänen kasvonsa olivat niin raikkaat tuulessa, ja hänellä oli pieni nauharuusuke, kiinnitettynä tukkaansa huivin alla.

Taloon vievän polun päähän oli raajarikko asettanut vaununsa. Hänellä oli nyttemmin kaksi »haaraliikettä», ja hän möi olutta, sokeroitua oluttaan, yli koko saaren.

Hän puhui kurnuttavalla äänellään — Tine katseli ylös valoisaa taivasta päin, ilma oli niin leuto ja kaikki linnut livertelivät —.

»Niinpä kyllä, Niels raajarikko, niinpä kyllä», sanoi Tine korkealla, kirkkaalla äänellään ja juoksi sisään Anen luo.

Ane istui pöydän ääressä, molempien lapsien konttaillessa permannolla, ja järjesteli monia kuparikillinkejä paperitötteröihin.

»Kas vaan», sanoi Tine, »nuoko olette ansainneet».

»Niin», sanoi Ane, »Jumalan kiitos, se on oluesta».

Tine löi kädellään noita monia rasvaisia rahoja.

»Sehän lyö siis leiville, Ane», sanoi hän iloisesti ja kääntyi sitten ikkunaan päin:

»Mutta ilmaa tänne on saatava.»

Tuvan raskas ilma oli tukehduttaa hänet. Ikkuna oli saatava auki, mutta se oli naulattu.

»Kuka nyt pitää tähän aikaan ruutunsa naulittuina?» sanoi hän ja sai naulat irti parilla ripeällä nykäisyllä. »Kas niin!»

Raikas ilma tulvahti sisään ja nuoren mullan lemu. Tine jäi seisomaan ikkunan ääreen; merkkitorvet soivat niin koreasti ja reippaasti valoisan taivaan alla.

»Tänään tulee metsäherra kotiin», sanoi Tine hitaasti ja puoliääneen.

Ane ei kuunnellut.

Hän puolittain makasi pöydällä saadakseen pinonsa lasketuiksi.
Laskiessa hän käytti apunaan sekä sormiaan että liituviivoja.

Toinen pienokaisista oli löytänyt kadonneen killingin eikä tahtonut luopua siitä ja ulvoi, kun Ane otti sen häneltä.

»Tule», sanoi Tine ja nosti poikasen lattialta; hän juoksi tuvan poikki ja piteli poikasta ilmassa, käsivarret koholla:

Ei, katsos': herra Ro,
hei terve, herra Rap —
tip-tap.
Ei katsos': herra Snip,
hei terve, herra Snap —
tip-tap.

Poikanen nauroi, kun Tine laulaen nosti hänet korkealle.

»Ja jos sinä taistelet preussilaisia vastaan, ja jos sinä taistelet preussilaisia vastaan», huusi hän ja keinutti poikasta laulun tahdissa.

Sitten hän kävi jälleen hiljaiseksi ja istuutui avatun ikkunan ääreen, poika sylissään.

Ane laski yhä rahapinojaan.

»Kuinka taivas onkaan korkea», sanoi Tine, lakkaamatta katsellen ulos kirkkaaseen ilmaan.

Poismarssivien merkkitoitotukset olivat häipyneet, ja aurinko oli laskemaisillaan.

Tine nosti yht'äkkiä poikasen sylistään.

»Siellä ne tulevat», sanoi hän ja nousi seisomaan.

Ane ei ollut kuullut mitään. Mutta ahteen takaa kuului lähestyvän joukon askeleita.

»Nyt he saapuvat ahteelle, kuuletko?»

»Niin, nyt ne tulevat», sanoi Ane hitaasti.

Tine kuulosti, ne tulivat lähemmäksi, raskain ja väsynein askelin, nyt ne kulkivat alas ahdetta.

»Ne eivät laula», sanoi hän hiljemmin ja painoi päänsä hiukan alemmaksi, kukkien taa. Oli kuin hänet olisi vallannut jonkun lähenevän tuskan varjo.

»Niin, ne ne ovat», sanoi Ane ja katsahti ylös killingeistään.

Ensimmäiset rivit menivät ohi, harventuneina, alakuloisina. Upseerit kulkivat suorina etumaisina, kasvot kalpeina pölyn ja noen alla. Rivi riviltä kulki sivu, raskaasti, äänettöminä; kukaan ei tervehtinyt tuttua majataloa.

»Kuinka hiljaisiksi he ovat käyneet», sanoi Ane.

Tine oli vallan vaipunut kokoon kukkien takana — nyt hän suoristihe jälleen:

Tuolla, tuolla! Tuolla näkyi hän, metsäherra, — — yhtä kalpeana ja äänettömänä kuin nuo toisetkin… ei, Berg ei kääntänyt päätään; ei nähnyt häntä, ei huomannut että hän oli täällä; kulki vain yhtä väsyneesti kuin toisetkin — ohi niinkuin toisetkin.

Kaikki olivat kulkeneet ohi, ei kuulunut muuta kuin raajarikon kimeä ääni ja pari äkillistä tykin jymäystä yli tienoon — oli kuin ne olisivat tahtoneet tervehtiä auringonlaskua.

»Hyvästi», sanoi Tine, joka seisoi oven suussa; hän kulki kotiin yli niittyjen. Mutta äkkiä, kesken selittämätöntä tuskaa, joka oli hänet vallannut, hän sanoi:

»Kuinka metsäherra onkaan kärsinyt!» Ja hän hymyili kuvaamattoman riemun vallassa: hänpä lohduttaa, hoitaa ja lohduttaa Bergiä…

Hän juoksi kovemmin, niin kovasti kuin jaksoi, kotiin yli niittyjen.

Hän ei huomannut, että pihassa oli aivan äänetöntä, vaikka se oli täynnä sotilaita, ja että talo, vaikka kaikki sotilaat olivat sisällä, oli kuollut ja hiljainen.

Hän sivuutti Sofin, joka istui lihatukilla ja itki, ääneti, puhumatta, ja hän, meni sisälle huoneeseensa, joka tuoksui viheriöiltä lehviltä ja jossa sinisiä, vastapoimittuja vuokkoja oli ikkunalaudalla.

Hän otti käsille tähtiliinan, jonka oli pannut talteen, ja peitti sillä pienen pöydän. Hän poimi esiin lautaset, kattoi pöydän ja lämmitti metsäherran mieliruuan, jonka oli myöhään eilen illalla valmistanut, kun kaikki toiset jo olivat menneet levolle; otti esiin lasit, joista metsäherra saisi juoda.

Hän kierteli yhä valkeata pöytää, hommaten jotain, vaikka kaikki oli valmista; hän ei ajatellut että metsäherra viipyi, — hän oli vain onnellinen askaroidessaan täällä, jossa he saisivat olla yhdessä.

Sitten hän kuuli askeleet ja meni vastaan ovelle.

Hän ojensi molemmat kätensä ja hymyili, mutta antoi äkkiä niiden vaipua — metsäherra ei ollut niitä huomannut; ja sanat, jotka hän oli tahtonut sanoa, jäivät kurkkuun eivätkä päässeet esiin. Hän seisoi vain, puhumatta, odotti selittämättömässä tuskassa, kun näki Bergin hajamielisen katseen, joka ei mitään nähnyt, ei tuntenut huonetta, ei tervehtinyt häntä.

Hän liikahti vain kerran — äkkiä, ehkäpä tiedottomasti: hän meni takaisin ja asettui tuon pienen pöydän eteen, niin että hän peitti sen, ja metsäherra istuutui väsyneenä uunin viereen, tuijottaen eteensä.

Tine jäi seisomaan — halki ajatuksien moninaisuuden ja tuskan tunkeutui (ja ehkä myös toivon kajastuksena) esiin tuo sama: Kuinka hän onkaan kärsinyt! Ja pelokkaasti, tuskin hivellen kädellään Bergin harteita, sanoi hän hiljaa:

»Oliko se niin kauheata?»

Oli kuin metsäherra olisi herännyt Tinen äänen kaiusta.

»Kauheata», sanoi hän vain.

Ja aivan kuin hän vasta nyt olisi muistanut sen, painoi hän Tinen päätä olkaansa väsyneellä kädellä, äänettömänä, ja Tine painoi kasvojaan Bergin poskea vasten, kyynelten puhjetessa hänen silmistään.

Sitten Berg kumartui — ja puolittain ajatuksissaan, puolittain sääliväisenä — hän suuteli Tinen poloisia kasvoja kylmillä huulillaan.

Tine suoristihe hiljaa ja alkoi puhua niinkuin ihminen, jolla on kylmä, pelokkaasti: öistä, vallituksista, kaatuneista.

Berg vastasi lyhyeen, elottomalla äänellä.

Oli kuin jokainen vastaus olisi saattanut Tinen yhä kalpeammaksi ja hänen seuraavan kysymyksensä yhä soinnuttomammaksi.

Hän ajatteli vain yhtä: kuinka saada pois pöytä, vuoteen taakse.

Heidän päittensä päältä kuului upseerien väsynyt astunta; heidän väsynyt keskustelunsa oli vallan tauonnut, ja Berg, ikäänkuin hänestä kuitenkin olisi tuntunut hyvältä tuntea Tinen ruumiin kosketus omaansa vasten, istui yhä painaen hänen päätään rinnalleen.

Tine irroitti hänen kätensä ja nousi.

»Ettekö lähde syömään toisten kanssa?» sanoi hän elottomalla äänellä. Hän ei itsekään tietänyt, minkä tähden hän niin oli tarrautunut kiinni tähän ainoaan ajatukseen.

»Niin, kai nyt on aika», sanoi Berg ja meni.

Tine seurasi. Hän pani kaikki kuntoon keittiössä. Upseerit laskeutuivat äänettöminä portaita, renkituvassa alkoi Sofi tarjoilla kersanteille, jotka söivät ahneesti, mutta saamatta ilmettä kirveleviin silmiinsä.

Tine oli saanut upseerien ruuan valmiiksi, ja Sofi alkoi tarjota sitä.

»Metsäherran ruokalajin» vei Tine itse sisään.

Upseerit istuivat hiljaa pöytään ja alkoivat syödä Sofin tarjoillessa äänettömälle joukolle koko ajan hiljaa äännähdellen aivan kuin olisi valitellut, ja Tine seurasi, jäykkänä ja liikkumattomana.

Joku puhui silloin tällöin, mutta oli sen näköinen, kuin ei olisi kuullut omia sanojaan eikä myöskään vastausta. Sitten istuivat he jälleen äänettöminä, kaikilla merkillisen sama ilme silmissään — tuijottava, lakkaamaton mietiskely.

Tine tarjosi »ruokalajia» kaikille ja ehti Bergiin asti. Tämä katsahti häneen, mutta hän oli vallan tyyni. Oli vain kuin hän hitaasti olisi käynyt yhä kalpeammaksi ja kalpeammaksi, niinkuin kaikki veri olisi hävinnyt hänen ruumiistaan.

»Ah, sen on äitinne tuonut», sanoi Berg.

Nopea värähdys kulki Tinen kasvojen yli, ja hän koetti hymyillä myönnytykseksi.

Upseerit nousivat pöydästä ja, harvapuheisina istuutuivat kuka kunnekin ja seurasivat silmillään sikareistaan kohoavaa savua. Silloin tällöin nousi joku heistä ja alkoi kulkea lattialla edestakaisin, aivan kuin olisi unohtanut toiset, koneellisesti, niinkuin jokin, joka ajaa takaa aina samaa, määrättyä ajatusta — ja istui jälleen paikalle, jonka juuri oli jättänyt.

Tine meni ulos ja tuli sisään ja palasi aina takaisin, odottaakseen katsetta tai ehkä vain kuullakseen hänen ääntään ja ollakseen siellä missä hän oli.

Ulkoa luhdista alkoi kuulua sotilaitten laulua — vain muutamat lauloivat, ja liian kimeästi.

Eräs kapteeneista otti sikarin suustaan:

»Ne ovat niitä uusia», sanoi hän raskaasti Bergille.

Ulkona laulettiin yhä — useammat äänet yhtyivät, sitten sanoi majuri ja nousi seisomaan:

»No, luutnantti, oletteko unohtanut laulutaitonne? Laulakaa miehille jotain vastaan.»

Løvenhjelm meni soittokoneen ääreen ja avasi sen. Hän istui niin merkillisen jäykkänä — kuin automaatti — laulaessaan:

Lienette varmaan lukenut Berlingin sanomista vaimonsa että on murhannut muuan herttua Pariisista. Rouva jo sängyssä pitkällään nukkui ja miehestänsä uneksi, — Choiseul Praslin tää oli nimeltänsä.

Parooni tuli sisään, pari kirjeenvaihtajaa seurassaan — eräs englantilainen ja tuo mustapintainen, joka tuli päämajasta; he tervehtivät, ja Løvenhjelm jatkoi lauluaan, johon nuoremmat yhtyivät, suut koneellisesti avoinna, nojaten päätään seinään ja tuijottaen ulos ilmaan.

… Kamarineiti sipsutti sisähän: »Tässä, herrasväki!» Mutta aivan jo oven suulta hän rouvan ruumiin näki. Herttua se roisto, hyi, parakillaan peseytyi, sitten myrkkyruokaa söi, niin että läkähtyi. Tralala, lalala, tralala.

Laulu taukosi, kenenkään sitä huomaamatta tuskin niidenkään, jotka itse olivat laulaneet.

Ja huoneessa, joka äkkiä oli käynyt aivan hiljaiseksi, kuului vain englantilaisen ääni, joka sanoi: »Niin, tuo kanuunain savu peittää vallan taivaan auringon.»

Tine ja Sofi valmistivat tiloja sohville, ja kaikki alkoivat laittautua levolle. Ylt'ympäri kuului raskaita askeleita; kukaan ei puhunut toiselleen.

Arkihuoneessa istui vain kööpenhaminalainen kirjeenvaihtaja, joka hellittämättä piti kiinni eräästä kapteenista ja lopetti kaikki lauseensa sanomalla:

»Ei, vakuutan teille, en uskalla enää mennä siltojen yli.»

»Aivan niin, aivan niin», sanoi kapteeni, joka ei mitään kuullut; hänen korvissaan kaikui vain, lakkaamatta, taistelupaikan huumaava melu.

»Ei», vakuutti lehtiherra jälleen, »minä en enää mene siltojen yli».

Tine oli asettanut kaikki paikoilleen varastohuoneessa ja keittiössä, hitaasti kuin ihminen, joka tahtoo saada ajan kulumaan.

Hän kuuli Bergin askeleet käytävästä ja meni vastaan ovelle, mutta Berg lähti vain kiertokululleen, ja Tine palasi huoneeseensa.

Hän ei enää ajatellut pikku pöytänsä korjaamista, ei muistanut liinaa, joka loisti hänen vuoteensa vieressä — ei nähnyt sitä enää; hänen elämänsä oli hervottoman odotuksen varassa.

Oveen lyötiin pari kertaa. Se oli Tinka, joka tuli meluavasti sisään.

»Kuules tyttöseni», sanoi hän, »minun piti nähdä oliko talo vielä pystyssä — tulen Per Erikin luota».

Tine nyökkäsi vain; hän ei olisi voinut puhua.

»No täällähän ovat melkein kaikki levolla», sanoi Tinka irroittaen huiviaan. »Niin — aivan kuin meilläkin. Mutta — missä metsäherra?» kysyi hän sitten.

»Kai tuolla sisällä», sanoi Tine liikahtamatta.

Nyt vasta Tinka katseli häntä — kuullessaan tuon ikäänkuin kuolleen äänen kaiun — ja äkkiä hän vaikeni: hän näki pöydän, jota peitti valkea liina ja jonka ääressä ei kukaan ollut syönyt, ja seinällä peilin, joka oli lehvien koristama, ja Tinen itsensä, elottomana, verettömänä.

»Tine», sanoi hän tuskaisena ja vaikeni jälleen.

Oli kuin Tine nyt vasta olisi kuullut, kun hänen nimensä mainittiin; mutta äkkiä hän kääntyi jälleen, kuulostellen, ikkunaa päin.

Berg kulki ohi.

Tinka oli ruvennut vapisemaan. Äänettömänä hän lähestyi ystävätärtään ja otti käsiinsä tämän kädet, jotka olivat kylmät ja kankeat, ikäänkuin ne olisivat olleet elottomat. Hän ei löytänyt sanoja, hiveli vein Tinen tukkaa ja silitti sitä silittämistään.

»Tine, Tine», sanoi hän.

Tine vain nosti raskasta päätään, ja tuokion ajan hän katsoi Tinkaa — silmin, jotka muistuttivat kaurista, joka kuolee, ymmärtämättä kuolemaa.

Tinkan kädet vaipuivat, ja vielä kerran hän antoi katseensa kiertää huonetta, jossa lehväseppeleet ympäröivät peiliä.

»Hyvästi», sanoi hän. »Nythän on jo myöhäinen.»

Hän tarttui Tinen käsiin, jotka eivät vastanneet hänen puristukseensa; ääneti hän meni ulos.

Kulkiessaan ulkohuonerivin ohi hän tapasi Bergin.

»Tekö siinä olette?» sanoi Berg. »Mistä te tulette?»

»Tinen luota», vastasi Tinka kovasti.

»Hyvää yötä.»

Tinka juoksi puistokujaa pitkin, ja ajatellessaan Løvenhjelmiä ja sitä toista, vierasta, joka oli ollut majatalossa vain yhden ainokaisen yön, hän nosti äkkiä kätensä aivan kuin suojaksi taikka kuin epätoivossa.

Berg kulki edemmäksi; kaikissa huoneriveissä oli hiljaista, kaikki olivat menneet levolle.

Portailla seisoi eräs upseeri, joka oli niin lopen väsynyt, ettei enää voinut nukkua.

»Tulee ankara yö», sanoi hän ja viittasi vallituksien suuntaan.

»Ankara», vastasi Berg.

Tykit lauloivat yön pilkkopimeydessä, niin että kumea kaiku vastasi maasta, ja portaat, joilla he seisoivat, vapisivat heidän allaan.

»Eikä unikaan suo virkistystä», sanoi upseeri hitaasti.

Berg ei vastannut. Mutta molemmat ajattelivat sitä raskasta horrosta, joka valtasi lopen väsyneet, kun päivän tunnus: »Suojatkaa Dybbøliä — suojatkaa Avnbjergiä — suojatkaa Ragebøliä», alituiseen herätti uupuneet unestaan.

»Ei», sanoi Berg, »tuskin voi nukkua enää».

He menivät sisään ja erosivat puristaen toinen toisensa kättä — ne olivat käyneet niin lujiksi, kädenpuristukset toverusten kesken.

Berg avasi oven arkihuoneeseen, ja Tine kuuli kamariin hänen askeleensa, jotka häipyivät.

Hän ei liikahtanut, istui vain hiljaa ja värähteli ikäänkuin olisi palellut.

Kaikki eivät vielä olleet levolla — talossa ei vielä ollut hiljaista — hän odottaa, kunnes kaikki on hiljaista.

Tykkien jymy kasvoi, ja joku yksinäinen uneton kuului mittelevän lattiaa edestakaisin ullakolla. Muutoin oli talo äänetön.

Paroonin huoneesta, joka sijaitsi päädyssä, kuului askeleita, ja Tine erotti kirjeenvaihtajan äänen portailta:

»Ei, urheinkaan kirjeenvaihtaja ei enää lähde kaupunkiin», sanoi mustapintainen.

Ja parooni vastasi: »Kuten sanottu — kuten sanottu — nyt voidaan odottaa suuria tapahtumia.»

Ovi suljettiin jälleen, ja myöskin paroonin askelet häipyivät. Vain yksinäinen uneton kulki edestakaisin ullakolla.

Ehkei Tine enää edes toivonut. Mutta hän nousi kuitenkin, otti huivin ja kietoi sen ympärilleen ja istuutui jälleen — »jos hän sentään tulisi».

… Hän hätkähti -— ne olivat Bergin askeleet. Hän heitti huivin luotaan ja seisoi keskellä huonetta — hän hymyili Bergiä vastaan, kun tämä astui sisään.

Berg syleili häntä ja puristi häntä vastaansa, niin että Tinen lanteisiin teki kipeää.

Tine hymyili ja sanoi:

»Tulitte sentään.»

»Niin, kuka voisi nukkua nyt?» sanoi hän painautuen Tinen puoleen.

… Ja hän jäi Tinen luokse. Mutta kaikki oli kylmää ja kuollutta. Hän ei puhunut, hyväili vain, ja Tine lepäsi hänen sylissään niinkuin paleleva — elotonna.

Ja tuijottaen lakkaamatta näiden tuntien kärsimykseen, jonka syytä hän ei ymmärtänyt, kuiskasi hän hiljaa, aivan kuin olisi pyytänyt tuhansia kertoja anteeksi — hän, joka oli kaikkensa antanut ja jolta kaikki oli riistetty —

»Oletteko vihainen?» kuiskasi hän hyvin hiljaa.

»Miksi?» kysyi Berg eikä edes ymmärtänyt hänen kysymystään.

Mutta Tinen ääni herätti uudelleen lamautuneen himon — ja kanuunat lauloivat.

* * * * *

Päivä oli jo koittanut.

Mutta kuitenkaan ei Sofi vielä ollut päässyt pitemmälle, vaan istui, vaatteet puoliksi kiinninapitettuina, ison vuoteen vieressä. Hän oli vaipunut siihen ja istui nuokkuen.

Maren herätti hänet.

Sofi tuli tajuihinsa ja sai ilmituoduksi harminsa:

»Mitä sinä oikein ajattelet — onhan jo täysi päivä…»

»Nehän eivät uskalla enää maata yksin», sanoi Maren vain, puolittain ylenkatseellisesti, ja sai ylleen vaatteensa, istuen vuoteen uloimmalla syrjällä.

Maren ei enää riisunut vaatteitaan.

VIII.

Seuraava aamupäivä:

Tine kääntyi pois ikkunasta, nähdessään äitinsä tulevan pihan poikki.

Hän tahtoi mennä — pois — päästä näkemästä äitiään. Näinä seitsemänä päivänä hän ei ollut käynyt kotona.

Hän juoksi huoneeseensa, mutta kuuli jo äidin äänen keittiöstä ja avasi oven.

»Tässä minä olen», lausui hän äänellä, joka äkkiä kuulosti kärsimättömältä tai vihaiselta.

»Voi Tine, kuinka pitkä aika siitä on, kun viimeksi sinut näimme», sanoi matami Bølling, joka tuli sisään. »Ja isäsi on ollut niin sairas — niin kauan, niin kauan… Voi — meillä on ollut niin vaikeaa — meillä on ollut niin vaikeaa.»

Sanat eivät tulleet syyttävinä, ainoastaan niin huolestuneina. Mutta vanhenevan äidin edessä — kuinka hän harmenikaan päivästä päivään — tämän äärettömän kärsimyksen painamana, sanoi Tine samalla äänellä, kärsimättömästi ja tylysti:

»Luuletko, että täällä on ollut sen helpompaa?»

»Oi ei, ei», sanoi matami Bølling, ja eksyen hänkin Tinen äänensävyyn, toruvaan ja kiihkeään, virkkoi hän:

»Mutta onhan koulu sinun oikea kotisi, ja voisithan sinä ainakin näyttää itseäsi.»

Tine vastasi, ja he jatkoivat puhetta, kiihkeästi, mitättömästä pikkuseikasta; he korottivat ääntään, niin että tora kuului oven läpi.

Matami Bølling nousi mennäkseen.

Kynnyksellä hän mainitsi, että rouva Appel oli saapunut, ja että luutnantti muutoin tahtoisi mielellään tavata Tineä.

Tine ei pidättänyt äitiä. Hänestä tuntui äidin mentyä, että vain epämieluisuuden tunne oli kasvanut. Ja vähän ajan perästä oli hänestä, niinkuin kaikki olisi tapahtunut vieraalle, jollekin toiselle ihmiselle, taikka aikoja sitten…

Hänen ympärillään kävi kaikki menojaan. Upseerit kulkivat ja kulkivat, ikäänkuin heillä ei olisi ollut rauhaa pysähtyä minnekään. Pari esikuntaupseeria saapui ratsain taloon; he tulivat sieltä, huumautuneina ja masentuneina hummasta ja melusta. Kalpeina, lyhyesti tervehtien, he menivät sisään majurin luo.

Upseerit kokoontuivat ryhmiin, ja yht'aikaa — kukaan ei tietänyt niistä huhut tulivat kuiskasivat kaikki, miehestä mieheen, että rykmentit, yksi, kaksi, olivat kieltäytyneet menemästä siltojen yli.

Tykkien jyly ei tauonnut hetkeksikään. Kapteenit kutsuttiin sisään, majurin huoneesta kuului lyhyitä, nopeita ääniä, ja nuoret odottivat, neuvottomina ja ääneti.

Rovastin vaunut vyöryivät pihalle. Hänen korkea-arvoisuutensa oli kiihtynyt ja tahtoi tavata majuria, mutta hänen täytyi odottaa, ja hän käveli edestakaisin nuorien joukossa; kaikki kuulostivat ääniä tuolta sisältä, ja sotilaat pihalla tekivät tehtäviään, katsomatta ja ajattelematta.

Ja keskellä kaikkea tätä hätäännystä ja melua he söivät ja joivat, osastoittain, ja Sofi toi ja vei ruokia, ulos ja sisään. Majurin huoneen ovi aukaistiin, ja rovasti oli syöksymäisillään noiden kahden esikuntaherran päälle. Mutta he vain tervehtivät ja sivuuttivat hänet, ja se tyrehdytti äkkiä hänen sanatulvansa, ja upseerit menivät takaisin hevostensa luo. He eivät enää tunteneet eläimiä allaan, eivät edes omia jäseniään, ja heidän silmänsä polttivat kuin luotsin, joka taistelee pimeyttä vastaan.

Kapteeni palasi ulos, mutta kukaan ei uskaltanut kysyä. Majurin huoneesta kuului rovastin ääni, kovana ja kiihkeänä. Hän oli kuullut, kuullut päämajasta, että linnoitukset, että asema oli jätettävä.

Hän ei tahtonut sitä uskoa, se ei ollut mahdollista, ja sitä ei uskaltanut ajatella: kansan luottamus ei voinut toistamiseen tulla petetyksi.

Rovasti puhui yhä, mutta majuri ei vastannut hänelle. Hän istui vain, katse suunnattuna ikkunaan: käytävässä kulkivat kumaraiset, hiljaiset sotilaat, ja tiellä ponnistihe vastahaavoitettujen saattue hitaasti eteenpäin auringossa.

Rovasti ei nähnyt mitään. Hän kulki vain kiihtyneenä edestakaisin, pitkin askelin niinkuin »uhripäivinä» sakaristossaan, puhuen yhä kovemmalla ja kovemmalla äänellä: Rynnistykseenhän oli kaikki toivo pantu, ja nyt puhuttiin peräytymisestä.

»Mutta hallitus tietää velvollisuutensa — se ei tule väistymään — se ei ole kärsivä uutta Dannevirkeä — se on antava määräyksensä.»

»Sehän se juuri on ne antanut, herra pastori», sanoi majuri, joka ei voinut irroittaa silmiään kuolevien saattueesta, joka kulki kotiin, auringonpaisteessa.

Molemmat herrat vaikenivat, ja rovasti nousi hiukan hämmentyneenä lähteäkseen; hän tahtoi ajaa päämajaan.

Hän kulki huoneitten halki, jotka olivat täynnä äänettömiä upseereja, käytävään, jossa hän kohtasi Bergin ja paroonin. Talon äänettömyys painosti rovastia. Oli kuin kukaan ei enää olisi uskaltanut puhua oikein ääneen: vain hänen puhujaäänensä kaikui täyteläisenä kuin ennenkin, yhdessä tykkien kanssa.

Keittiön ovi oli auki; pöydän ääressä hommasivat Tine, Sofi ja Maren; he pesivät käytettyjä lautasia parissa soikossa ja kaatoivat likaveden pois.

Rovasti puhutteli Tineä ja tiedusteli Bøllingin tilaa.

Tine vain kohotti kasvonsa ja katseli häntä aivan kuin ei olisi ymmärtänyt, ja hänen katseensa oli kuin ihmisen, joka vaeltaa salaisessa mieliharhassa.

Ja rovasti sanoi paroonille, antaen katseensa hipaista Sofin ja Marenin kuluneita kasvoja:

»Niin — naisetkin ovat ottaneet kantaakseen osan taakasta.»

Kirkonmies kääntyi ja meni vaunuilleen. Parooni ajoi mukana — pitihän hänen toki saada tietoja.

»Niin», sanoi rovasti, heidän kääntyessään puistokujalta ajotielle, »kunhan vain armeija olisi samalla tasolla kuin hallituksemme tarmo».

Berg ei kuullut poisvyöryvien vaunujen ratinaa — hän näki vain Tinen kasvot, sellaisina kuin ne olivat hänen kohottaessaan ne rovastin puoleen. Turhaan kulki hän kaksi kertaa valoisan pihan poikki; Tine ei häntä nähnyt eikä liikahtanutkaan. Berg ei sietänyt, hän ei kestänyt nähdä tuota asentoa ja noita kasvoja.

Ja hän naputti ruutuun:

»Tulkaa», sanoi hän, »niin käymme kummulle».

Tine vain lähetti yhä saman silmäyksen ikkunaan, ja konemaisesti, aivan kuin olisi seurannut jonkun käskyä, jota ei voinut vastustaa, hän jätti työnsä ja kietoutui huiviinsa.

Tine ei kuullut mitä metsäherra sanoi kulkiessaan polulla hänen takanaan; ei edes metsäherrankaan ääni kantautunut enää hänen korviinsa. Hänen harhailevat ajatuksensa tapailivat vain tuota yhtä samaa: metsäherra ei rakastanut häntä enää. Ja sielu ja ruumis tunsivat vain yhden ainoan tuskan: viimeöisen kauhun.

Linnut lauloivat nurmikoiden yllä, pensaitten kaikki tahmaiset nuput loistivat — puhkeamaisillaan — auringossa.

Vähitellen oli Berg väsyneenä lakannut puhumasta; hänhän ei saanut mitään vastausta. Ja kulkiessaan Tinen takana — Tine astui niin raskaasti, pää painuksissa — hän vain kysyi itseltään, kuinka oli milloinkaan saattanut himoita tuota ihmistä.

He saapuivat kummun juurelle, ja joka askelelta kasvoi tykkien jyske. Ylhäältä huipulta he näkivät hävitetyn maan, seistessään siinä toinen toisensa kupeella.

Viheriä laiho oli astuttu lakoon, ja parvi isännättömiä elukoita juoksenteli pelloilla. Tiet olivat kuin mustia soita, ja poltettujen talojen mustat seinät törröttivät heitä vastaan.

Metsän takaa kohousi Rønhaven tulipatsas niinkuin surusoihtu, joka ylti taivaaseen.

Merkinannot alkoivat kaikua, ne kuuluivat niin voimattomilta tykkien jyskeessä. Vallituksista paiskautui savu paksuna yli maan, aivan kuin se olisi tahtonut kietoa koko tienoon yöhön.

Berg seisoi ääneti; äkillisen mielijohteen vallassa hän sanoi hiljaa, antaen katseensa kulkea yli raiskatun saaren:

»Kuinka Marie rakastikaan tätä paikkaa.»

Tine kuuli sen ja ymmärsi niin hyvin. Mutta hän ei tuntenut mitään uutta tuskaa. Hänestä tuntui vain, että aurinko teki kipeää, ja taivaan sini viilsi hänen silmiään.

Armeija alkoi kokoontua, ja vähitellen saapuivat osastot esiin kukkivain pensaikkojen välistä. Tiet täyttyivät joukko-osastoista, jotka äänettöminä, ikäänkuin pitkä ruumissaattue, marssivat pitkin jymisevää maata, ja tykit kaikuivat heidän päittensä päällä, aurinkoisessa ilmassa, juuri kuin tuhannet äärettömät malmikellot.

Tine alkoi laskeutua kummun kuvetta.

»Minne menette?» kysyi Berg, aivan kuin vasta olisi havahtunut.

»Kotiin», vastasi Tine vain ja osoitti koulua.

Hän laskeutui kummulta.

Oli kuin tuo ainoa sana olisi sattunut Bergiin, aivan kuin äkillinen, vapiseva isku, ja hän tahtoi pyytää Tineä takaisin, mutta ei voinut. Miltei sietämättömän tuskan vallassa hän näki kaikki mitä oli tehnyt.

Satoja kuvia — ja jokaisen nähdessään viilsi häntä kuin neulanterällä — nousi hänen eteensä: vanhan, tylsämielisen miehen, matami Bøllingin ja hänen silmiensä, noiden silmien, jotka eivät enää voineet itkeä, ja Tinen, joka oli eloton, ikäänkuin sielu olisi ollut kuollut hänen ruumiissaan.

Koko heidän elämänsä, joka oli eletty häntä ja hänen omiaan varten; heidän kotinsa, joka kuului hänelle ja hänen omilleen — kaiken sen näki Berg, kohta kohdalta; ja hän näki heidän kasvonsa, nuo hyvät kasvot; ja kuuli heidän äänensä, nuo vanhat äänet.

Häntä, häntä he olivat rakastaneet kuin omaa poikaa…

Oli kuin hänen sielunsa olisi saanut haavan; tykkien jyske kantautui hänen korviinsa kaukaisena meluna, joka ei tehnyt mitään vaikutusta, ja sotajoukot näkyivät hänen silmiinsä pienenä matelijaparvena.

Häntä he olivat rakastaneet kuin omaa poikaa.

Eräs upseeri kosketti hänen käsivarttaan.

»Tykkien tuli yltyy», sanoi hän.

Berg käänsi kiihtyneet kasvonsa häneen.

»Niinkö?» sanoi hän.

Ja hän laskeutui kukkulalta.

Upseeri katsoi häneen — Berg vallan hoippui mennessään.

»Vai hänkin», sanoi upseeri itsekseen ja katsoi poistuvaa asetoveriaan.

Berg kulki peltojen poikki. Hän oli kirkkotarhassa. Hän oli »paratiisitiellä». Kaksi tuntia hän harhaili ylt'ympäri ja piti silmällä koulun sytytettyjä valoja.

Sitten hän palasi kotiin.

Ja päästyään omaan huoneeseensa hän rupesi kirjoittamaan, pitkälti, täyttäen monet sivut, helliä, polttavia sanoja vaimolleen.

… Tine oli kulkenut niityn poikki, pihan halki, tullut puistikkokujalle, ohi upseerien ja sotilasten, joita hän ei nähnyt.

Tiellä pysähdytti hänet vaunujono.

Luonnontuotteita siinä kuljetettiin, vaununlastittain lihaa ja jauhoja ja leipää. Miltei tietämättään tarkasteli Tine hevosia, jotka kulkivat lähinnä. Ne kiskoivat kuormiaan, uupuneina ja hoitamattomina, vaappuen eteenpäin, silmät väsyneinä ja himmeinä, ja tylsät ajomiehet hosuivat niitä piiskoillaan yhtämittaa.

Mutta hevoset kulkivat kuin ennen, samaa väsynyttä menoa, ikäänkuin lyönnit eivät enää olisi tehneet kipeää.

Tine jäi seisomaan ja seurasi silmillään tuota poisvyöryvää vaunujonoa.

Kaukaa tieltä hän kuuli vielä ajomiesten laimeat huudot, heidän antaessaan piiskaniskujen sataa hevosten selkiin.

Äkkiä puhkesivat kyyneleet esiin hänen kuumista silmistään.

* * * * *

Hän saapui torille. Se oli tyhjä, ja kievarissa oli hiljaista.

Ainoastaan sepän palstalla, jossa tuoreet höylänlastut sekaantuivat maahan tallattuun rukiiseen, työskenteli viisi-kuusi sotilasta. He liittivät yhteen lautoja ja sivelivät niitä mustalla.

Tine nousi portaita, avasi säpin ja tuli kouluhuoneeseen, jonka ilma oli tukahduttava ja äitelä. Rouva Appel istui poikansa vuoteen ääressä.

Hän ei ollut liikahtanut tuntikausiin, aina siitä asti kun oli tullut, ei syönyt eikä juonut: hän istui vain mykkänä, katsellen pojan kasvoja, jotka olivat käyneet pieniksi kuin ennen lapsuudessa, ja käsiä, noita levottomia käsiä.

Matami Bølling tassutteli ulos ja sisään; hän tahtoi niin kernaasti auttaa.

Mutta rouva Appel istui vain, liikahtamatta, ja matami Bølling seisoi avuttomana liemikulho käsissään ja hiipi jälleen pois.

Vain kerran oli rouva Appel nostanut päänsä ja, kyynelten syöksyessä silmistä, sanonut:

»Hänhän on niin nuori.»

… Tine oli istuutunut — hän ei tiennyt, huomasiko rouva Appel häntä, sillä rouva ei ollut tervehtinyt eikä liikahtanut. Mutta sitten rouva Appel sanoi:

»Hän on kysynyt teitä. Mutta nyt hän nukkuu.»

Ja uudelleen syöksähtivät kyyneleet hänen silmistään, ikäänkuin jokainen hänen puhumansa sana olisi pakottanut ne esiin.

Tine ei vastannut; ääneti istuivat molemmat, kuin yhteisen tuskan täyttäminä, ja tuijottivat kalpeihin kasvoihin.

Sairaanhoitaja toi haavoittuneille ruokaa. Iltakellot alkoivat soida, mutta niiden ääni miltei upposi tykkien jymyyn.

Sitten kävi huone jälleen hiljaiseksi; vähitellen alkoi hämärtää.

Rouva Appel istui vain kuin ennenkin, nukkuvan poikansa vuoteen vieressä.

Matami Bølling tuli sisään; hän tuskin uskalsi kuiskata. Mutta hän sanoi sentään Tinelle, aivan hiljaa, huolestuneella äänellään:

»Tulet kai sentään sisälle?»

Ja hän meni jälleen. Kuinka kalpeana ja jäykkänä Tine istuikaan!

»Voi — niin, voi — niin», sanoi matami Bølling, »kyllä sitä kurjuutta riittää meille kaikille».

Oli tullut miltei täyspimeä. Vuoteesta kuului haavoittuneen hiljainen huokaus. Tine ei noussut. Hänestä oli täällä paras. Täällä oli rauhaa, täällä, missä ihminen juuri teki kuolemaa — — ja elämä oli ohi.

»Hän herää», sanoi rouva Appel.

Puoliunissaan alkoi haavoittunut valittaa.

Tine nousi ääneti, sytytti hiljaa lampun ja istuutui jälleen.

Kuoleva avasi silmänsä, mutta ei nähnyt enää — nuo suuret silmät olivat särkyneet, ja hän valitteli heikosti, hiljaa koristen.

Äiti polvistui hänen vuoteensa viereen.

»Niin, niin, Max — koskeeko niin kovasti? koskeeko niin kovasti?» kuiskasi hän.

»Niin, niin, Max — koskeeko niin kovasti?»

Ovessa käytiin. Tulija oli nytkin matami Bølling. Hän tahtoi vain nähdä Tinen — tämä oli kai vielä vihoissaan siitä aamuisesta, koska ei tullut sisälle.

Hän tuli vuoteen viereen. Hän seisoi näin, lampun valokehän ulkopuolella, ja katseli tytärtään, lähtien jälleen hiljaa pois.

Kuoleva valitti äänekkäämmin.

»Niin, niin, Max, koskeeko niin kovasti? koskeeko niin kovasti?»

Appel nukahti jälleen ja heräsi taas.

Ulkona kasvoi tykkien ääni kuin rajuilman pauhu. Mutta vuoteen ympärillä tuntui kaikki niin merkillisen hiljaiselta.

»Auttakaa häntä istumaan, auttakaa häntä istumaan», kuiskasi äiti — itse piteli hän poikansa käsiä.

Kuinka hänen hengityksensä kävi heikoksi ja hänen kätensä jäykiksi!

»Annie, Annie», kuiskasi kuoleva aivan hiljaa.

»Niin, Max, niin.»

He kuulostivat molemmat hengitystä, joki kävi niin vaikeasti, niin raskaasti; äiti oli noussut — sitten kuoleva jälleen hervahti taaksepäin.

»Laskekaa hänet alas.»

He asettivat hänet jälleen makaamaan. Sitten koetti hän kohottaa päätään ja tuntui tapailevan sanoja:

»Annie — Äiti — Annie — kuuletteko lintuja?»

Ja ojentaen kangistuneita käsiään ja hymyillen sanoi hän:

»Niin, kuinka kauniiksi elämä tuleekaan!»

Suu sulkeutui huokaukseen — nuori pää painui raskaasti alas.

Rouva Appel vaipui huutaen elottoman poikansa yli. Tine sulki kuolleen silmät.

Rouva Appel istui jälleen ja alkoi hyväillä poikansa käsiä, jotka olivat kangistuneet, ja kasvoja, jotka olivat kylmät — kauan, tunti tunnilta.

Tine oli noussut. Verkkaan poistui hän vuoteen luota; hän ei tietänyt mitään lohdutusta.

Matami Bølling ei ollut mennyt maata. Hän istui keittiöntuolilla oven takana. Siinä hän saattaisi kuulla, milloin Tine menee.

Se oli hän — ei — hän ei tullut sisään.

Matami tarttui kynttilään — nopeasti, ja meni ulos pikku käytävään, jossa Tine jo oli, oven ääressä.

»Etkö mene isää katsomaan?» sanoi hän.

»Äiti, minunhan on mentävä kotiin», sanoi Tine vain.

Matami Bølling meni hänen luokseen.

»Voi, Tine, pitääkö meidänkin nyt olla vihaisia toisillemme», sanoi hän, »pitääkö meidänkin nyt olla vihaisia toisillemme».

»Ei, äiti, ei» — Tine riuhtaisihe irti — »mutta nythän on jo myöhä…
Hyvää yötä.»

Hän puhui samalla kärsimättömällä tai kiusaantuneella äänellä kuin aamulla, ja ovi paukahti kiinni. Hän oli poissa.

Matami Bølling palasi sisään. Hän ei päässyt kauemmas kuin tuolille oven suuhun. Siihen hän vaipui istumaan. Äänetön, epämääräinen tuska piti tuota raskasta pääraukkaa hereillä. Ylt'ympäri kuului unettomain askeleita; upseerit eivät enää saaneet lepoa.

Tietämättään alkoi matami Bølling vaeltaa kuten hekin — kuin vapiseva varjo edestakaisin käryävän kynttilän edessä: hän ei ymmärtänyt enää mitään, hän ei ymmärtänyt enää.

Tykit eivät levänneet minuuttiakaan. Koulu tärisi perustuksiaan myöten, ikäänkuin katto olisi ollut putoamaisillaan.

Vain rouva Appel istui ääneti ja rauhallisena vuoteen vieressä, kuolleen poikansa luona.

* * * * *

Metsäherrantalossa oli hiljaista.

Tine kuuli vain muutamia rauhattomia askeleita päätyhuoneen lattialta mennessään talon halki.

Hän kulki ylt'ympäri, asetellen minkä mitäkin paikoilleen. Sitten hän ihmetteli äkkiä, minkä vuoksi hän teki kaikkea tätä — ja antoi kaiken olla, ajattelematta mitään.

Hän avasi arkihuoneen oven ja väistyi äkkiä takaisin.

Metsäherra istui lamppunsa ääressä ja kirjoitti.

Tine ymmärsi kenelle se oli, eikä hän kuitenkaan kärsinyt enää. Hiljaa meni hän takaisin huoneeseensa.

Kulkien edestakaisin — ja välistä äkkiä pysähtyen, ikäänkuin olisi tahtonut malttaa mieltään taikka edes saada kiinni jostain ainoasta ajatuksesta — kokosi hän tavaroitaan, kappale kappaleelta, kuten ihminen, joka on lähdössä matkalle.

Kohta päivännousun jälkeen hän meni, kotiin.

»Tuletko sinä», sanoi matami Bølling, joka oli keittiössä, ja kietoi käsivartensa äänettömän tyttärensä ympäri. »Niin, minä olen vasta noussut, niin, minä olen vasta noussut», sanoi hän; hän ei tahtonut kertoa, ettei hän ollut vuoteessa ollutkaan, sehän olisi vain tehnyt Tinen levottomaksi.

Tine meni sisään isänsä luo.

Vanhus oli löytänyt uuden ajanvietteen. Tinen vanhat kirjoitusvihot oli otettu esiin, ne joiden kausissa oli kuvia tiikerin- ja leijonanmetsästyksestä.

Hän istui ja luki niitä — tuntikaupalla.

Tine istui hänen jalkojensa juureen — istui ja tuijotti suuriin lapsenkirjaimiin.

»Älköön sinulla olko muita jumalia minun edessäni», oli siihen kirjoitettu, useita rivejä.

Bølling seurasi rivejä vapisevalla sormellaan. Tinen piti kääntää sivu:

»Kunnioita isääsi ja äitiäsi» — »kunnioita isääsi ja äitiäsi», luki vanhus moneen kertaan, vaivalloisesti.

»Hän kirjoitti hyvää käsialaa — hän kirjoitti hyvää käsialaa», sanoi hän luoden katseensa matami Bøllingiin.

»Niin, Bølling, niin, sinähän opetit häntä kirjoittamaan», sanoi matami.

»Niin, hän kirjoitti hyvää käsialaa», toisti vanhus.

Sitten hän jatko jälleen lukuaan.

IX.

Neljäänkymmeneenkahdeksaan tuntiin eivät kanuunat olleet vaienneet.

Puolipäivä oli jo ohi. Kello kuudelta piti rykmentin lähteä.

Tungos kievarin edessä kävi yhä tiheämmäksi. Oli niitä, joiden kenttäpulloja täytettiin toistamiseen: ensimmäinen annos oli noin vain hävinnyt, ennenkuin menovalmistukset oli saatu suoritetuiksi — se kävi hitaanlaisesti — ja unohtivatpa he kerran tykkänään koko hommansa, istuessaan ja kuunnellessaan »musiikkia». Se yltyi muutamien mielestä yhä voimakkaammaksi.

Raajarikko hääräsi kaikkialla — mutta tänään oli hänen oluensa liian ohutta; väliin huusi hän torilla ja väliin kujalla, lakkaamatta.

Pari upseeria kierteli ympäri ja puhutteli miehistöä. He suuntasivat askeleensa mieluimmin sinne, mistä saattoivat odottaa sukkeluuden vastaukseksi.

Neljä lollantilaista piti suurinta ääntä; he pelasivat korttia, maatessaan pitkin pituuttaan vatsallaan.

Mutta ilonpito tuli vain lyhyinä puuskauksina, ja tori oli jälleen aivan äänetön, mutta tykkien jyly kuului sitä voimakkaampana.

Eräs upseeri oli puhutellut leikkisästi muuatta joukkoa, joka seisoi aivan lähellä sepän riihtä, missä arkut olivat rivissä, aina kaksi ja kaksi päällekkäin; silloin sanoi muuan sotilas, vakaasti ja hiljaa:

»Niin, herra luutnantti, tiedämmehän että meidän on mentävä.»

Ja piiri kävi aivan äänettömäksi; upseeri meni menojaan.

… Metsäherrantalossa olivat upseerit hajaantuneet kuin tuulen vieminä. Heitä kuljeskeli puutarhassa, taikka he kulkivat talleissa, sisään ja ulos. He kirjoittelivat ja jättivät työnsä jälleen. He tulivat huoneisiin ja poistuivat.

Kahdettakymmentä kertaa kysyi Berg keittiöstä, eikö Tine jo ollut palannut.

Hänen päässään, oli vain tämä ainoa ajatus: missä Tine oli, mitä koululla tapahtui?

Tine ei ollut saapunut.

»Ei, ei hän ole palannu», sanoi Sofi, joka samassa alkoi vaikeroida:

»Kaipa lukkari jaksaa huonost. Sill se tok on sanottava Tinest, ett kyll hän muutoin uskost vaalii tätä taloa.»

»Niin kyllä», sanoi Berg.

»Hän on uskollisest rakastanu sekä Herlufia että rouvaa aina ensi päiväst saakka», sanoi Sofi.

»Niin», sanoi Berg, ikäänkuin olisi lyönyt itseään jokaisella niin-sanallaan…

Neljännestunniksi ja pitemmäksikin aikaa hän jäi siihen ja antoi Sofin juttelun kiduttaa sieluaan, aivan kuin ei ilmankin olisi kyllin kärsinyt.

»Ja uskollisest sitäpaitti koko lukkarin talo», itki Sofi edelleen.

»Aina viimeiseen päivään asti», lopetti hän.

»Niin», sanoi Berg. Oli kuin hänen sieluaan olisi käärme jäytänyt.

Hän nousi ja meni ulos.

Kului neljännes, ja hän kysyi jälleen, oliko koululta tuotu mitään sanaa.

Mutta mitään ei ollut kuulunut.

Silloin hän lähti.

Hän tahtoi nähdä heidät, hän tahtoi mennä sinne.

Mutta jälleen alkoi hän harhailla sinne tänne — hän oli »paratiisitiellä», kujalla, kunnes vihdoin yhytti lääkärin ja meni samaa seuraa ylös portaita.

Tine kuuli ensimmäisenä hänen tulonsa, mutta ei noussut paikaltaan.

»Tine, Tine», huusi matami Bølling, ja hänen äänensä kävi vallan kirkkaaksi ja valoisaksi ilosta, »metsäherra on täällä — metsäherra on täällä».

»Ei — että vielä saamme teidät nähdä, ei, että saamme teidät nähdä», kertasi hän kertaamistaan.

»Tine, Tine», huusi hän jälleen: »Metsäherra on täällä!»

Tine tuli huoneesta. Tuokion ajan hän tunsi viihdytystä nähdessään metsäherran kasvot, jotka olivat kärsivät ja uurteiset ja kalpeat.

»Hänellä on sentään paha olla», ajatteli hän.

Berg ei ollut virkkanut mitään. Nyt hän, sanoi ja tuntui kuin hänen olisi ollut vaikea irroittaa huuliansa toisistaan:

»Bølling on kuulemma niin sairas.»

»Oi niin, Bølling — hänen tilansa käy yhä huonommaksi.»

Oli kuin Berg olisi karttanut katsoa huoneeseen, jossa Bølling istui; hänen katseensa pyyhkäisi vain pikimmältään kaikkea keittiössä.

»Mutta menettehän toki hänen luokseen, menettehän toki hänen luokseen», sanoi matami Bølling, joka lakkaamatta hykerteli käsiään mielenliikutuksensa vallassa. Oli niin pitkä, oikein pitkä aika siitä, kun metsäherra oli käynyt täällä sisällä.

»Niin, pitäähän minun saada nähdä hänet», sanoi Berg kuin ennen.

Tine ei tietänyt, minkä vuoksi hän seurasi mukana, metsäherran mennessä sisään.

Berg näki Bøllingin, joka pienenä ja näivettyneenä istui vuoteensa ääressä; hän ei ollut tuntea vanhusta.

»Tässä on metsäherra», huusi matami, »joka on tullut katsomaan sinua»…

»Niin, niin», sanoi sairas vain, kankein kielin, kohottamatta päätään vanhoista vihkosista. Käden hän ojensi konemaisesti esiin.

»Oi Herra Jumala — oi Herra Jumala, hän antaa teille kutakin kättä», sanoi matami Bølling ja tuli uudelleen aivan liikutetuksi.

Bergin täytyi ottaa tuo kylmä, ikäänkuin sienimäinen käsi ja pidellä sitä hetkinen.

»Niin, niin», sanoi sairas vain ja käänsi kättä.

Berg ei saanut sanaakaan huuliltaan. Oli kuin kaikki, mitä hänessä oli, olisi kärsinyt ja kitunut: silmät, jotka näkivät tuon tutun huoneen, korvat, jotka kuulivat heidän tutut äänensä, käsi, jonka oli täytynyt tarttua Bøllingin käteen.

»Mutta Tine», sanoi matami Bølling, joka lakkaamatta kulki edestakaisin, »pitäähän metsäherran toki saada jotain virkistyksekseen… Eihän teidän aivan kohta ole mentävä?»

Matami sai pöytälevyn nostetuksi toisella puolen vuodetta, ja Tinen täytyi levittää liina sille, eikä Berg sanonut mitään vastaan. Osasipa hän vastatakin, vaikka ei itse tietänyt kuinka; hän näki vain Tinen, joka tuli ja meni ja kattoi pöytää, kalpeana kuin kuolema ja viipyvin liikkein, aivan kuin jokaista lihasta olisi särkenyt ja niinkuin ne olisivat tahtoneet kieltäytyä palveluksesta.

»Herra Jumala, tässä on tuskin enää istumapaikkaa» — matami Bølling ei mahtunut pöydän ja vuoteen väliin. — »Ja mitä sitä enää saa ruuaksikaan? eihän ole aikaa laittaa… Mutta palanen täytyy teidän toki ottaa, niinkuin entisinä päivinä.»

Berg tuli pöytään, ja hänen täytyi ottaa eteensä.

»Tämähän oli teidän mieliruokaanne», sanoi matami Bølling ja pani lisää hänen lautaselleen. Hän istui tuolille kaapin viereen, ja nuo vanhat kasvot vallan loistivat ilosta, kun hän puheli rouvasta ja Herlufista…

»Mutta Tine, istuisit toki», sanoi hän, »istuisit toki».

Tine kulki yhä edestakaisin, niinkuin kuvapatsas, joka liikkuu, ja Berg istui — jokainen suupala oli hänelle vaikea nielaista — pakotettuna aterioimaan matami Bøllingin silmien edessä.

»Mutta tarjoa toki hänelle, mutta tarjoa toki hänelle», sanoi äiti, nousten innoissaan seisomaan.

Tine tarjosi; Bergistä tuntui, niinkuin hänen kätensä, jotka tarjosivat, olisivat olleet kalpeat, ja hän otti eteensä toistamiseen.

»Hän kirjoittaa hyvin, hän kirjoittaa hyvin», sanoi vanhus uudelleen vuoteen toiselta puolen.

»Niin, Bølling, niin.»

»Niin — Herra Jumala, — niin, Herra Jumala, se on nyt hänen ilonsa», selitti matami Bølling. »Minä olin unohtanut nuo vanhat kirjaset…Bølling itsehän on häntä opettanut…hänhän on itse opettanut Tinen kirjoittamaan…ja Tinen käsiala on aina ollut oikein sievä… niin se on ollut… Ja nyt Bølling istuu aina ja katselee noita vanhoja kirjoja — eihän hän kykene enää mihinkään, metsäherra.»

Matami Bølling tarjoili yhä ruokiaan.

»Ottaisit sinäkin palasen, Tine», sanoi hän — »Tine ei maistakaan ruokaa, metsäherra.»

Berg ei tietänyt, minkä vuoksi hän puolittain pakotti Tineä syömään, minkä vuoksi hän tahtoi, että Tine söisi niinkuin hänkin. Mutta Tine söi, ja he istuivat vierekkäin matami Bøllingiä vastapäätä.

»Että kerrankin ollaan yhdessä — että ollaan yhdessä», sanoi hän, mutta äkisti hän katsoi vuorottain noita kalpeita, tuijottavia kasvoja, ja hän vaikeni, saman epämääräisen ja selittämättömän tuskan vallassa kuin viime yönä, ja virkkoi aivan toisella äänellä, istuutuen:

»Niin, niin, kuinka ovatkaan ajat muuttuneet. Kuinka vaikeaksi meille kaikille on käynyt…»

Muutamaan hetkeen ei puhuttu mitään; Tinestä ja Bergistä tuntui, kuin he olisivat lakanneet hengittämästä.

Berg ei ymmärtänyt, kuinka hän niin äkkiä sai itsensä irti riuhtaistuksi ja pääsi tuoliltaan ja lähti ulos. Matami Bølling seisoi portailla ja viittoili, ja metsäherra kääntyi vielä kerran katsomaan taakseen.

Tine oli jäänyt istumaan; hän ei noussut eikä siirtänyt katettua pöytää. Hän ei nähnyt äitiä, joka oli palannut, eikä kuullut isää, joka luki ääneen noita vanhoja vihkoja.

Tykkien ääni muistutti vuolaan virran mahtavaa pauhinaa; torilta kuului huutoja ja merkinantoja, jotka kutsuivat kokoontumaan.

Melu yltyi; Tine kuuli komennushuudot, jotka sitä leikkasivat — hänestä oli kuin hän olisi tuntenut jokaisen äänen erikseen.

Ja jälleen kuuluivat merkinannot ja komennushuudot ja sitten askeleet — poismarssivien askeleet.

Matami Bølling seisoi jälleen portailla ja meni uudelleen sisään.

»Oi Jumala, oi Jumala», sanoi hän ja lysähti istumaan, »että niiden täytyy mennä kuolemaan».

Tine kuuli vain askeleet — ne kävivät aina vain heikommiksi.

Nyt hän oli poissa.

Ja hetkisen tuntui hänestä siltä, kuin koko turtumus olisi väistynyt pois. Hän puhui äidilleen, nopeasti, ja sanoi: »On kai parasta että menen sinne. Sofi ei tee mitään.»

Ja hän kiiruhti ulos ja juoksi kujaa pitkin — kuinka nopeasti hänen varjonsa liukuikaan! — yli niittyjen. Siellä hän tapasi Tinkan.

»Minne sinä menet?» kysyi Tinka.

»Tuonne.»

Tine ei pysähtynyt, vain juoksi.

Kauan seisoi Tinka ja katseli, kunnes Tine katosi yli aidan, lammen luo.

Tine juoksi puutarhaan, sisälle huoneisiin: hänen täytyi nähdä ne taas. Täällä hän tahtoi olla.

»Ja niin ne siis lähtivät» — Sofi, joka itkien juoksi hänen kintereillään, kertasi lakkaamatta näitä sanoja.

Tine istuutui hänen paikalleen kirjoituspöydän ääreen, lampun lähelle.

»Nyt ne ovat siell», itki Sofi, joka istui viereisessä sohvassa, »oi
Jeesus, nyt ne on siell…»

Avoimessa kirjesalkussa oli esillä kirje. Tine luki päiväyksen: 16 p. huhtikuuta.

»Ja kuka tietää, kuka tunnin peräst on kuoleman kouriss», sanoi Sofi.

Tine käänsi ensimmäisen lehden. Hän tuskin itse liesi lukevansa: sen kirjeen hän tunsi, siinä toistuivat samat sanat kuin vanhoissa kirjeissä, niissä, joita rouva Berg niin usein oli lukenut. Tässä oli sävy ja sointu sama, joka rivillä palasivat kaikki vanhat nimitykset — rouvaan kohdistuen.

Ja Sofin yhä uikuttaessa vaipui Tine Bøllingin pää raskaasti metsäherran pöytää vasten:

Berg oli vain ottanut hänet — noin vain ohimennen.

Hämärä täytti huoneen. Sofi oli nukahtanut sopessaan.

Tykkien jymy ei milloinkaan ennen ollut kaikunut niin helvetillisenä. Talleissa mylvivät pelästyneet elukat, pitkäveteisesti ja tuskallisesti kuin, kesälaitumella, kun salama äkkiä iskee lauman keskuuteen.

Tine makasi polvillaan, pää nojautuneena rouvan kirjeeseen. Hän tunsi jotain lämmintä käsillään:

Ajax ja Hektor olivat paneutuneet maata matolle.

Ne nuolivat hänen kättään.

* * * * *

Hänen korkea-arvoisuutensa piispan vaunut vyöryivät koulun eteen. Hän tahtoi vain nähdä vanhan Bøllingin.

Hän kulki takaisin, ohi niiailevan matami Bøllingin, ja oli juuri nousemaisillaan vaunuihinsa, kun eräs korkea esikuntaupseeri ratsasti torin poikki, seurueenaan pari miestä.

Esikuntaupseeri laskeutui hevosen selästä, ja vaihdettuaan tervehdyksiä menivät he kirkkomaalle, hän ja piispa.

Kummulta »paratiisitien» yläpuolelta he katselivat länttä päin.

»Peräännytäänkö sieltä?» kysyi piispa.

»Ei, me jäämme. Meitä tahdotaan jäämään.»

Upseerin ääni oli merkillisen selvä, ja hän katseli eteensä, vallituksia päin.

Piispa oli hetkisen ääneti; hänen huulensa värisivät hiukan. Sitten hän sanoi:

»Niin, ne miehet totta tosiaan ovat tietoisia vastuunalaisuudestaan.»

Hetkisen aikaa he seisoivat puhumatta.

Aurinko oli laskemaisillaan. Se painui liekehtivään punaan, ikäänkuin kylmä taivas olisi itseensä imenyt kaiken veren maasta.

Sitten he kääntyivät, ja puhumatta sen enempää kulkivat he pois hautojen välitse.

Piispa nousi vaunuihinsa, mutta upseeri ei päästänyt hänen kättään.

Sitten lausui piispa matalalla äänellä hyvästinsä ja ajoi pois.

Tunnin perästä saapui uusi joukko torille. Kievari oli hetkisen aikaa piiritettynä. Sotilaat olivat suuresti janoissaan.

Sitten kävi äkkiä hiljaiseksi.

Vain kievarin vierastavasta kaikui matami Henrichsenin kimeä huuto, pilarien välissä olevan oven kautta. Hänen palvelustyttönsä eivät tulleet, ja hänen huutonsa kaikui kohta myöhemmin pihamaalla.

… Tykit jylisivät taukoamatta kaiken yötä.

Koulun ovelle kolkutettiin; se oli jo lukossa.

»Minä olen», sanoi Tine.

Matami Bølling aukaisi. Hän näki tyttärensä vain varjokuvana pimeyttä vasten.

* * * * *

Yö kului ja päivä valkeni.

Oltiin miltei puolipäivässä, ennenkuin torilla tiedettiin, että hyökkäys koski Dybbøliä.

X.

… Viime yöhön saakka he olivat kuulleet haavoittuneiden valitusta; niitä kuljetettiin ohi, Hørupiin. Jokainen ähkinä kuului kauas hiljaisuudessa.

Ja sitten oli kaikki käynyt äänettömäksi.

Päivä koitti. Oli kuin tori olisi ollut kuollut. Paja oli tyhjä, ja seppä ei tullut toimeensa. Kukaan ei avannut kievarin suljettua ovea.

Matami Bølling ja Tine istuivat huiveihinsa käärittyinä, tunti tunnin jälkeen, tuijottavin silmin ja äänettöminä. Silloin tällöin nousi matami Bølling ja neuvottomana kulki edestakaisin sopessaan tuolinsa edessä, aivan kuin jokin sairas eläin.

»Etkö tahtoisi syödä?» kysyi hän.

»En, kiitos.»

Jälleen istuutui matami Bølling. Bølling heräsi. Sanat tulivat hänen suustaan vain epäselvänä lallatteluna, ja hän haparoi saarnakirjaa, kunnes Tine otti sen ja luki raamatunlauseita, joita Bølling ei ymmärtänyt ja joita hän itse ei kuullut.

Isä uinahti. Kerran toisensa jälkeen nousi matami Bølling ja kulki ympäri sopessaan, ilman päämäärää.

»Etkö tahdo mennä sinne!» sanoi hän.

»Mitäpä minä siellä, äiti?» sanoi Tine samalla kuolleella äänellä.

Ja jälleen he istuivat sopissaan.

Niin oli päivä mennyt, aivan kuin he olisivat valvoneet jonkun kuolleen luona.

Nyt oli pian ilta.

Tine meni ulos.

Kujalla, torilla, taloissa, niityillä, missään ei ollut elämää. Arkkujen tekoon aiotut laudat olivat koskemattomina sepän riihessä, tallattujen rukiiden seassa. Vain isännättömät lehmät ammuivat levottomina vierailla niityillä.

Tine kulki tietä pitkin. Hänellä oli vain yksi ainoa ajatus: Hän tahtoi nähdä hänet, joka oli kuollut. Berg ei ollut palannut — siis hän oli kuollut.

Kaikki oli hiljaista.

Linnutkin olivat vaiti. Ja lokainen maa, jolla kukaan ei enää kulkenut, oli jähmettynyt, kuin rypistynyt matto.

Koirat hyppäsivät esiin, yli metsäherrantalon aidan, ja seurasivat Tineä; hän ei huomannut niitä. Hän kulki ohi talojen ja rakennusten eikä nähnyt niitä. Hänen halunsa paloi vain Ulkebøliin, jonne esikunta oli majoittunut; esikunnasta hän saisi tiedot.

Mutta Ulkebølissä oli kaikki hylättyä, ja pappila oli autio kuin tyhjä majatalo. Vahtikoira ei haukkunut, vaikka Tine kulki ylt'ympäri.

Kirkkotarhan veräjän edessä ammui pari eksynyttä elukkaa. Tornissa alkoivat kellot soida.

Tine meni sisään; hän näki että kirkon pääovi oli avoinna. Kuorissa makasi ruumiita, toinen toisensa vieressä. Tine kulki käytävää pitkin; hän katseli jokaista kuollutta suoraan kasvoihin ja kulki jälleen eteenpäin.

Alttarin luona hän törmäsi erästä vierasta miestä vastaan; hän näki tätä tuskin.

»Nuo urheat», sanoi mies vieraalla kielellä — Tine ei sitä kuullut.

Hän tarkasteli seuraavaa riviä — kulki ruumiilta ruumiille; koirat nuoleskelivat hitaasti kuolleitten paljaita jalkoja.

Hän meni jälleen ulos; vieras irroitti hevosensa kirkon takana ja katseli Tinen jälkeen, niin kauan kuin häntä näkyi.

Tine kulki vain edemmäksi, pois kylästä.

Ehkä oli esikunta siis Augustenborgissa — esikunnasta hän saisi tiedot.

Tine kulki kulkemistaan, ja koirat seurasivat. Aurinko oli laskenut, ja pensasaitojen välissä alkoi hämärtää. Mutta kukaan ei toivottanut »hyvää iltaa» talojen lukittujen ovien edessä.

Yht’äkkiä alkoivat Ajax ja Hektor haukkua. Me juoksivat eteenpäin pitkin tietä. Ne seurasivat jälkiä ja juoksivat jälleen takaisin — yli niittyjen, likimmäistä taloa kohden. Ne juoksivat takaisin, hyppäsivät Tineä päin ja ulvoivat.

Hän kääntyi ja seurasi niitä; hän ei tietänyt, että hänen polvensa notkahtelivat pariin kertaan niinkuin ontuvalla.

Huoneessa ei ollut ketään, hiljaa hän nosti ovisäpin. Tuvassa liekuteltiin kehtoa, ja talonpoikaisvaimo nousi seisomaan uunin luona. Nainen tunsi Tinen ja alkoi itkeä.

»Onko metsäherra täällä?» kysyi Tine vain.

Vaimo itki yhä, ja koirat ulvoivat.

»Minne olette hänet panneet?» kysyi Tine taas.

Vanhus avasi oven välikamariin, ja Tine tunsi tympeän verenhajun siellä hän makasi, vuodekomerossa.

Tine näki vain hänen harmaankelmeät kasvonsa. Vaimon hän sysäsi tieltään ja otti tämän käsistä pesuvadin, jonka vesi oli punaista metsäherran verestä.

»Onko hän puhunut?» kysyi Tine.

Vaimo itki.

»Oi kyllä, oi kyllä, hänhän huutaa rouvaa — poikaa ja rouvaa — ne kaksi, ne ovat hänen ajatuksissaan — oi Jumala, tätä murhetta — oi Jumala, tätä murhetta.»

Tine istui kuin kotonaan, aivan vuoteen vieressä — vääjäämättä hän tuijotti metsäherraa kasvoihin.

»Hän herää», sanoi hän.

Hänen elämänsä oli vain yhtä ainoata toivoa: että metsäherra tuntisi hänet.

Mutta kuoleva loi silmänsä auki ja katseli häneen niinkuin tyhjään seinään.

»Marie, Marie», kutsui hän heikolla äänellä, »Marie, ota Herlufia kädestä — hän itkee — hän itkee…»

Hän kuiskaili kuiskailemistaan. Koirat kohottautuivat kuullessaan hänen äänensä ja ynisivät hiljaa.

»Katsokaa noita, jotka eivät voi puhua», itki emäntä.

Oli kuin kuoleva olisi huomannut koiransa ja tahtonut kääntää haavoittunutta päätään: hän miltei hymyili.

Tine ei liikahtanut.

Tunnin hän istui siinä. Hän odotti, että metsäherra mainitsisi hänen nimensä, vain kirouksessa, joka paljastaisi hänen häpeänsä.

Mutta metsäherra ei muistanut häntä enää.

Sitten hän nousi. »Jääkää», sanoi hän vaimolle. »Tahdon tuoda apua.»

Ja hän lähti, yksin. Koirat jäivät metsäherran vuoteen viereen.

Yö oli pimeä ja tähdetön. Hän kompastui virstapatsaaseen ja nousi jälleen.

Äiti oli ylhäällä, kun hän saapui kotiin. Kalpeana ja masentuneena istui matami Bølling samassa paikassa.

»Kuinka kauan sinä viivyit, lapsi», sanoi hän.

»En ole kuullut mitään», sanoi Tine riisuen huiviaan.

Äiti kaatoi kahvia ja ojensi hänelle kupin.

»Kiitos», sanoi Tine ja joi ahneesti.

»Kuinka kalpea sinä olet», sanoi äiti.

Hän alkoi poimia sänkyvaatteita esiin ja asettaa niitä sohvalle — vuoteeksi Tineä varten.

»Ei, äiti», sanoi Tine, yhäti samalla äänellä joka niin peloitti matami
Bøllingiä: »minä nukun ylisillä».

Hän valmistautui menemään levolle. Ajatuksissaan hän asetti tuolit niin kuin ne olivat olleet hänen lapsuudessaan. Hän otti hyllyltä kynttilän ja sytytti sen; ja äkkiä oli kuin hän olisi herännyt: hän näki kaikki ympärillään, ja tiesi, että kaikki oli tapahtunut.

Hän näki tuvan ja vanhat tutut huonekalut, ensimmäistä kertaa moniin aikoihin — isänsä ja äitinsä, heidät, jotka hän nyt oli jättävä.

»Kuinka sinä huokaat, lapsi», sanoi matami Bølling ja siveli lempeästi hänen hiuksiaan: »kuinka sinä huokaat».

Tine painoi äidin käsiä lujasti hiuksilleen, ikäänkuin pitkään hyväilyyn.

»Niin, äiti, niin, äiti», kuiskasi hän ilmaan.

Kauan aikaa seisoi hän isän vuoteen ääressä. Kaikki hänen liikkeensä olivat hitaita ja viipyviä, ikäänkuin hän olisi hillinnyt niitä ja itse pitänyt niitä silmällä.

Hän suuteli äitiä hyvästiksi ja viivyttelihe vielä hetkisen; sitten hän nousi ylisille. Hän kantoi varovaisesti kynttilää kulkiessaan ulkovinnin poikki — lattialle levitettyjen olkien takia — ja saapui huoneeseensa.

Hän katseli kaikkea, uutimia, jotka olivat käyneet harmaiksi ja likaisiksi, lattiaa, joka oli kulunut monien askeleista, vuodettaan, jossa vieraat miehet olivat maanneet.

Täällä hän oli elänyt koko elämänsä.

Hän jäi istumaan vuoteensa kidalle, palavan kynttilän ääreen. Hän kuuli kuinka äiti liikehti ja jutteli itsekseen tuolla alhaalla ja viimein pääsi levolle.

»Oletko vuoteessa?» kysyi matami Bølling kuiskaten, ettei Bølling heräisi.

»Olen!» vastasi Tine.

»Hyvää yötä sitten, lapsi.»

»Hyvää yötä, äiti.»

Kaikki kävi hiljaiseksi. Tine jäi istumaan vuoteelleen. Hän kuuli vain molempien vanhusten äänekkään hengityksen talon halki.

* * * * *

Päivän ensi harmaa sarastus lankesi huoneeseen, ja kynttilä oli miltei palanut loppuun, kun Tine nousi ja sammutti sen. Hän kulki hiljaa alas portaita ja avasi varovaisesti oven. Hän näki kievarin ja kirkon ja sepän asumuksen ja kääntyi viimeistä kertaa koulua päin:

Tuolla, ikkunaruudun takana, näkyi äidin paikka ja kulma hänen tuoliaan.

Hitaasti kulki hän tietä pitkin; kummun kohdalla hän kiipesi aidan yli metsäherran puutarhaan, jossa puut ja pensaat ja ruusut, mattoihin kiedottuina, törröttivät aavemaisina hämärässä.

Tine kulki puutarha rappusia ylös ja katseli ovesta. Jok‘ainoan paikan hän tunsi, ja jok'ainoa paikka oli hävitetty.

Ajatuksia ei hänellä ollut — ne kai olivat jo kuolleet. Ei hän myöskään rukoillut keneltäkään anteeksi. Hän tiesi vain: nyt täytyi tulla loppu.

Hän oli jo mennyt puutarhaportaita alas, mutta kääntyi vielä kerran takaisin; hän nojasi otsaansa oman huoneensa ikkunaruutuun ja katseli pitkän aikaa sisään.

Hän kulki palvelijattarien huoneen ohi. Sofi, moniin huiveihinsa kietoutuneena, nukkui yksin suuressa vuoteessa.

Hän kuuli, että elikot alkoivat levottomasti liikehtiä tallissa, ja kukko kiekaisi äänekkäästi; nopeaan hän kulki lammikkoa päin.

Yht'äkkiä muistui hänen mieleensä tuhat seikkaa; oli kuin kaikki ne äänet, joita hän rakasti, olisivat puhuneet hänelle samalla kertaa. Hän ajatteli Herlufia ja iltaa, jolloin he matkustivat, ja päivää, jolloin Berg ja hän kulkivat tästä ohitse, aidan yli; ja aamulaulua, jota he lauloivat koulussa, kun hän oli vallan pieni, ja Appelia, joka oli kuollut, ja isää ja äitiä, jotka nyt jäivät istumaan yksin.

Kammo valtasi hänet ja nostatti kaikki hermot kapinaan — tähänkö siis piti kuolla — kuolla.

Ei, hän ei voinut, hänen täytyi saada elää — ei voinut — tuhat mahdollisuutta, tuhat veruketta johdatti hänet takaisin elämään siinä tuokiossa…

Mutta sitten hän pudisti hitaasti kengät jalasta. Kammo oli kuollut, hänen sydämensä väsynyt tuska voitti.

Kädet hän oli pannut ristiin, huulet hän painoi lujasti kiinni. Katse suunnattuna pieneen huvimajaan hän laskeutui alas liejuun.

… Nyt oli lampi tyven.

Päivä koitti.

* * * * *

Matami Bølling oli herännyt; Bølling oli nukkunut rauhallisesti ja makasi tyynesti yhä vielä.

Tinen luota ei myöskään kuulunut mitään. Matami Bølling lepäsi itsekin neljänneksen lisää, ennenkuin kopisti kepillä kattoa, herättääkseen Tinen.

Mutta vastausta ei tullut.

Matami Bølling nousi vuoteestaan. Tine saattoi kyllä tarvita unta. Ihmekös se, jos hän kerrankin nukkui kylläkseen. Äiti tahtoi keittää kahvin ja viedä sitä Tinelle, samalla kun herättäisi tyttärensä — siten hän saisi juoda sen vuoteessaan.

Usein ennen oli hän vienyt kahvia yliskamariin, talviaamuina, kun oli hyvin kylmä ja Tine mielellään makasi hiukan pitempään.

Matami Bølling kulki ja puheli itsekseen, hommatessaan kaiken valmiiksi. Mutta sitten heräsi Bølling, ja hänen oli ensin saatava aamujuomansa.

»Oi Herra Jumala, oi Herra Jumala — miten pökerö hän on» — matami Bølling puhui itsekseen — »kohta häntä on ruokittava — niinkuin lasta — kas niin, Bølling, kas niin —»

Bølling ei enää tarttunut kuppiin, hän ei enää voinut pitää mistään kiinni.

Vihdoin Bølling vaipui jälleen horroksiin, ja matami sai kahvin tarjottimelle ja kulki ylisten poikki.

Hän näki tyhjän, koskemattoman vuoteen, ja hetkisen seisoi hän hämmentyneenä, ymmärtämättä mitään, kunnes hänen polvensa alkoivat tutista, ja hän juoksi ylisten poikki ja huusi, mielettömänä, sisään päätyhuoneeseen, ulos luukusta:

»Tine, Tine!»

Sitten hän vaikeni jälleen. Hän ajatteli: »Bølling saattaa kuulla.»

Hän koetti rauhoittua, tarttua kiinni yhteen ainoaan ajatukseen:

»Tietysti hän on mennyt sairaitten luo», sanoi hän. »Häntä on käyty hakemassa sairaitten luo.»

Hän meni portaita alas, jalat eivät olleet kantaa häntä. Hän avasi oven ja näki, ettei Tine ollut siellä. Hän kysyi: »Oletteko nähneet tytärtäni?» eikä hän odottanut vastausta.

Hän sanoi yhä uudelleen:

»Tine tekee väärin antaessaan minun peljästyä näin.» Ja uuden tuskan valtaamana hän sanoi:

»Mutta missä hän sitte on? mutta missä hän sitte on?»

Hänen järkensä oli pysähtynyt, ja hän alkoi juosta läpi koko rakennuksen, ikäänkuin olisi etsinyt hukattua neulaa. Sittenhän jätti äkkiä kaikki ja riensi torin poikki, sisälle kievariin.

»Missä Tinka on?» huusi hän, ikäänkuin Tinka olisi voinut sanoa Tinen olinpaikan.

Ja kun Tinka tuli, ei hän enää saanut esiin sanoja, seisoi vain avuttomana, pää tutisten.

»Mitä on tapahtunut? mitä on tapahtunut?» huusi Tinka.

»Tine — missä Tine on? — Tine ei ole…» Ja äkkiä alkoi matami Bølling itkeä.

»Missä hän ei ole?» sanoi Tinka, valkeana kuin lakana »Missä ei?»

»Niin — missä? missä?» toisti matami Bølling, ja hän kertoi, soinnuttomasti, toistaen samoja sanoja, tolkuttomissa lauseissa:

»Että hän ei ollut siellä — että hän oli mennyt ylös — eilen illalla — eikä ollut siellä enää — hän tahtoi nukkua ullakkohuoneessa — eilen illalla — ja nyt ei hän ollut enää siellä — nyt ei hän ollut enää siellä..»

»Silloin hän kai on metsäherran talossa», sanoi Tinka, tempasi huivin ja kietoutui siihen; hänen koko ruumiinsa värisi.

Matami Bølling suoristihe hetkiseksi — ja alkoi nauraa vilunpuistatusten keskellä.

»Niin, niin, niin», sanoi hän puolittain laitattaen, »siellä hän onkin, siellä hän onkin.. Ettei se kohta tullutkin mieleen. — Hän on tahtonut saada tietoja, onko — metsäherra — metsäherra —»

Hän alkoi kulkea, seuraten Tinkaa, juostessaan toistaen samoja sanoja:
»Metsäherra, metsäherra, metsäherra…»

Mutta äkkiä hän pysähtyi ja löi käsillään harmaaseen päähänsä: epäluulo syntyi hänessä koleana ahdistuksena.

Hän tarttui Tinkan molempiin käsivarsiin ja hurjistuneena katseli tätä suoraan kasvoihin, aivan kuin tahtoen puhua, kysyä: Totuus lävisti hänet aivan kuin äkillinen miekan isku.

»Tulkaa, tulkaa», pyysi Tinka tuskissaan.

Mutta matami Bølling kiskaisihe irti — hiljaa uikuttaen niinkuin eläin, johon kuula on sattunut ja joka kaatuu — ja juoksi.

Hän oli ymmärtänyt.

Niin, nyt hän ymmärsi kaikki, ja kaikki hän muisti. Nyt oli kaikki romahtanut.

Metsäherra se oli — hän se oli, joka oli ottanut hänen lapsensa.

Hän juoksi pihamaan poikki, portaita ylös, oven hän kiskaisi auki.

Hän oli ottanut hänen lapsensa.

Hän lysähti tuolille ja istui autiossa huoneessa. Hän vaikeroi itsekseen, toistaen sanoja, tietämättä siitä itse; sitten hän kirosi heidät, sitten hän vaikeroi Tineä; sitten hän pyysi »rouvalta» anteeksi — kohottaen vapisevat kätensä:

»Oi Jumala, oi Jumala, minun tähteni — hän ei kai ole tietänyt mitä teki — Jumala, oi Jumala, minun tähteni… hän ei ole tietänyt mitä on tehnyt.»

Hän sekoitti Jumalan ja »rouvan» ja rukoili molempia samoilla sanoin:

»Jumala, oi Jumala, rukoilen, rukoilen, minä joka olen hänet synnyttänyt, minä joka olen hänet synnyttänyt, rukoilen — minä rukoilen.»

Ja hänen lakkaamatta toistaessaan näitä sanoja kirposivat kyynelvirrat, ja hän nyyhkytti, pää pöytää vasten painuneena, rukoillen yhä.

* * * * *

Tinka oli huutanut Larsia. He etsivät — torppari kolmantena — rakennuksesta, puutarhasta. Sofi juoksi perässä, vaikeroiden, molemmat liinat kädessä.

Hän se löysi Tinen kengän ruohikosta.

Lars haraili seipäillä sitkeää mutaa. Torppari auttoi, ja niin he saivat ruumiin rannalle.

Tinka polvistui nyyhkyttäen viheriälle nurmelle ja pyyhkäisi hiukset pois pöhöttyneiltä kasvoilta: »Tulkaa nostamaan häntä», sanoi hän, ja he nostivat kuolleen purjeelle, jonka olivat tuoneet.

Tinka irroitti päähuivinsa ja levitti sen ystävättären kasvoille.

He kantoivat hänet sisälle; mutavettä tippui pitkin lattioita.

Sofi juoksi — hän ei uskaltanut koskea ruumiiseen. Mutta Tinka ja Maren järjestivät huoneessa, johon kuollut oli tuotu: hän lepäsi kädet ristissä vuoteellaan, rouvan kuvan alla.

Tinka meni sisään matami Bøllingin luo. Oli kuin matami Bølling olisi yhdessä tunnissa tullut vanhemmaksi. Pää vaappui sinne tänne, ja ääntä ei ollut tuntea.

Hän vain katseli Tinkaa ja nousi pystyyn.

»Missä hän on?» kysyi hän.

Tinka ei voinut vastata.

Äiti näki vesilätäköt käytävässä ja kysyi:

»Onko hän huoneessa?»

»On», kuiskasi Tinka.

Molemmat menivät sisään. Matami Bølling kohotti lakanaa tyttärensä kasvoilta.

»Lapsi, lapsi», kuiskasi hän aivan hiljaa. Pienet kyynelet valuivat pitkin hänen poskiaan, ja aivan kuin olisi tahtonut lohduttaa kuollutta, sanoi hän, hivellen käsillään Tinen hiuksia:

»Sehän on ollut hän.»

Ja äiti oli antanut kaikki anteeksi.

Hiljaa valittaen, sanattomasti hän itki, pää painettuna tyttären vuodetta vasten.

Sitten hän nousi, ja soinnuttomalla äänellä, ikäänkuin unessa puhuen, hän sanoi:

»Nyt hänen täytyy päästä kotiin.»

Hän levitti itse lakanan paareille, Larsvouti ja Anders torppari kantoivat Tinen kotiin, talojen taitse, yli hiljaisten maitten.

* * * * *

Koulussa oli hyvin hiljaista. Rakennuksen halki kaikui jokainen vasaranlyönti, kun Tinka ja Gusta salissa kiinnittivät valkeat lakanat.

Sofi hiipi keittiöön, jossa torpparinvaimo hommaili, aristellen pienintäkin melua.

»Kai hän saa oikeat ruumisvaatteet?» kuiskasi Sofi, aivan kuin olisi pelännyt omaa ääntään. »Olis se nyt sentään kuoleman synti, jollei hän sais oikeit ruumisvaatteit.»

»Tuollahan ne jo pukevat häntä», kuiskasi torpparinvaimo vastaan.

»Herra Jumala, pukeeko ne», uikutti Sofi hiljaa, äänessä omituinen mielihyvän kaiku, keskellä surua. Hän sai kengät jalastaan, samalla kun Bøllingin pitkäveteinen lallattelu kaikui rakennuksen halki. Hän hiipi sisään arkihuoneen kautta ja avasi äänettömästi salin oven.

Tinka ja Gusta järjestelivät, kalpeina monien lakanoiden luomassa omituisessa hohteessa.

»Saaks ruumiin nähdä?» kuiskasi Sofi peloissaan ja arkana.

Tinka ja Gusta eivät vastanneet, käänsivät vain päätään valkeita paareja päin.

Sofi itki hetkisen, nostaessaan lakanan hiljaisilta kasvoilta. Sitten hän kiersi vuoteen ympärillä ja katseli pitkän ajan »pukemista».

»Sitt kai pannaan lakanoit kaiken peitoks?» sanoi hän kuiskaten.

Mutta he eivät vastanneet hänelle.

Luutnantti Appelin hautajaiskellot alkoivat soida, ja kievarin kulmauksessa laskeutui rouva Appel vaunuistaan, pitkiin huntuihin peittyneenä.

Matami Henrichsen tuli ulos häntä auttamaan ja sanoi, että »koulun Tine» oli kuollut aamulla. Rouva Appel kysyi: »Milloin?», sen näköisenä, kuin ei kuulisi, ja odottamatta vastausta, aivan kuin hänelle ei olisi ollut olemassa muita kuolleita kuin oma poika.

Sofi palasi keittiöön.

»Niin — nyt he ovat pukeneet ruumiin», sanoi hän itkien ja sai jälleen kengät jalkaansa. »Hän makaa kyll oikein sieväst — — vallan valkosiss peitteiss.»

Hän pyyhki silmiään, ja äkkiä hän sanoi aivan toisella äänellä:

»Eiks tääll annet kuppi kahvia? Vallan sitä järki sekoo kaikest täst murheest.»

Torpparinvaimo alkoi valmistaa juomaa syvällä pesän perällä, siltä varalta että matami tulisi ulos.

Mutta matami Bølling ei tullut ulos. Hän istui Bøllingin luona ja silitteli ja silitteli tämän hapuilevia, levottomia käsiä. Mieluimmin hän olisi mennyt hautaan — kaukana, kaukana. Hän oli sellaisessa ahdistuksessa ja pelossa kaikkien niiden ihmisten takia, jotka nyt kokoontuisivat yhteen, ja pappien, jotka tulisivat, — nyt »kaikki lausuisivat tuomionsa hänen Tinestään».

Ulkona torilla alkoivat vaimot ja nuoret tytöt kokoontua. He olivat ryömineet esiin taloista ensimmäisen kerran Dybbølin-päivän jälkeen ja saivat nyt kuulla onnettomuudesta. He hiiviskelivät hiljaa ympäri, aivan kuin eivät olisi uskaltaneet ottaa tavallisia askeleita, ja kuiskailivat arkoina ja pelokkaina noiden kolmen ikkunan edessä, joita lakanat peittivät. Sofi oli tullut ulos taivasalle ja kierteli itkien parvesta parveen. Hän selitti jokaiselle asiantilan, lakkaamatta nyyhkytellen.

»Ja sitt minä näin hänen kenkäns ruohikoss — — ja sitt minä rupesinkin koht huutamaan — — Oi — Jumala, sitä näkyä — Jumala, sitä näkyä…»

Ne kolme talonemäntää, jotka sunnuntaisin joivat kahvia koululla, nousivat ääneti ja jäykkinä ylös portaita. He jäivät, sanaakaan puhumatta, etuhuoneeseen, kunnes Tinka saapui, ja etenivät hanhenmarssia ruumiin luo, juhlallisina ja äänettöminä. He eivät itkeneet, olivat vain sen näköisiä kuin olisivat ottaneet mittaa seinistä, kunnes palasivat etuhuoneeseen, jonne istuivat riviin. Heidän kasvoissaan oli koko ajan sama ilme.

Gusta oli paljastanut nuo hiljaiset, tyynyllä lepäävät kasvot.

Ulkoa torilta kuului ääniä: kunniakomppania lähti matkaan, ja ensimmäisten pappien vaunut pysähtyivät koulun eteen.

Tinka otti heidät vastaan; mutta matami Bølling oli jo ehtinyt keittiöön — kuullessaan vaunujen saapuvan: Heidänhän oli saatava kahvia — heidänkin piti saada kahvia — kaikkien pappien.

»Onko heitä monta, Tinka?» kysyi hän ja aivan vapisi kysyessään. Hän pelkäsi joka ainoaa.

»Niin, niin, iso kannu on kai otettava… voi, otatteko sen… Ja sunnuntaikupit… niin, teettehän sen…»

Matami Bølling oli suuressa ahdistuksessa pappien takia.

»Tinka», sanoi hän ja veti Tinkan syrjään, katsoen tätä pienillä silmillään, jotka tuskin enää olivat mitkään silmät: »Mitä he ovat sanoneet?» kysyi hän tuskaisena ja pelokkaana.

Papit eivät olleet puhuneet paljon. Itsemurha lukkarilassa oli sentään hiukan ikävä asia, ja he nauttivat kahvin, jota Tinka kanniskeli ympäri, kaikessa hiljaisuudessa.

Vanha pastori Götsche sanoi Tinkalle eräässä nurkassa:

»Hän kai lepää tuolla sisällä? Antakaa minun nähdä hänet.»

Ja hän meni sisään Tinkan kanssa. Vanha pastori katseli noita valkeita kasvoja.

»Oi Herra Jumala», sanoi hän. »Minä laskin hänet Ehtoolliselle. Niin, ei varpunenkaan putoa maahan meidän taivaallisen Isämme tahtomatta.»

Hän niisti nenäänsä ja palasi toisten luo, kädet ristissä.

Ulkona torilla oli paljon naisia ja sotilaita, jotka tulivat joukkueittain idästä päin. Sofi oli kiertomatkallaan ehtinyt kievarin luo, jossa hän oli lopettanut selostuksensa, ja sanoi hetken hiljaisuuden jälkeen:

»Niin, Jumala tietäköön, minkä vuoks hän tahtoi sinne mustaan veteen.»

Matami Henrichsen seisoi ovessaan joukon takana. Hän oli sen näköinen kuin hänellä olisi ollut suuri halu lyödä Sofia.

»Niin, hän oli se viheriä puu», sanoi matami ja katseli taukoamatta koulun valkeihin lakanoihin. Matami Henrichsen ei juuri hevillä etsinyt turvaa raamatunsanoista.

Ulkona syntyi liikettä, kun rovastin vaunut ilmestyivät. Rovasti oli ajatellut, että virkaveljet ehkä kokoontuisivat, ja niin oli hänkin saapunut. Hetki oli tärkeä, oli hyvä tietää mikä sävy vallitsi, jotta sitten voisi johtaa kykynsä mukaan.

Portailla kuiskasi eräs kappalainen hänelle tiedon onnettomuudesta.

Rovasti seisoi pari sekuntia ällistyneenä ja hyvin epävarmana. Mutta sitten hän meni sisään, jossa kaikki papit ääneti ottivat hänet vastaan.

»Minähän saan kuulla suuren surun», sanoi hän tervehtien lähinnäseisovia… »Niin — mielenvika saattaa vallata heikot. Ja myöskin naisille on Jumala antanut tämän koettelemuksien ajan… tämän vaikean ajan», lopetti rovasti.

Papit myönsivät, aivan kuin keventyneinä, ja kellot alkoivat jälleen soida.

Rovasti ja useat papit menivät sisälle saliin, jonka ovi jäi auki, niin että valkeat kasvot siinä pieluksellaan näyttivät kiinteästi tuijottavan molempien huoneitten halki.

Hänen korkea-arvoisuutensa mumisi jonkun raamatunlauseen, ja papit olivat ristineet kätensä.

Sitten rovasti kääntyi, ja ikkunain luona, virkatovereittensa ympäröimänä, hän puhui sotajoukon liikehtimisestä ja Lontoon neuvotteluista. Hän puhui puoliääneen, huolestuneella äänellä, heiluttaen cesarinpäätään edestakaisin.

»Kun nyt vain voisi olla varma siitä, että meidän valtuutettumme tapaavat sen oikean sävyn», sanoi hän. »Nyt on ennen kaikkea kysymys siitä, että kansakunnan kunnia on säilytettävä.»

Hän jatkoi puhettaan, äänekkäämmin, hiljaisen pään lähettyvillä, joka tuntui kuulostavan pielukseltaan.

»Sillä vielä ei meitä ole nöyryytetty», sanoi hän.

»Ja jokainen jalanala tätä maata on maksava verta.»

Ulkona torilla oli miltei tungos. Raajarikko oli saapunut ja liikkui vaunuissaan, huutaen, tarjoten oluttaan joukosta joukkoon.

»Mutta hän makaa kauniist», sanoi Sofi, joka nyt oli ehtinyt takaisin koulunportaiden läheisyyteen: »Vait, ne on tulin.»

Rovasti ja kaikki papit laskeutuivat alas portaita. Heidän jäljessään tulivat ne kolme talonemäntää, jotka tähän asti eivät olleet liikahtaneet paikoiltaan.

Kaikki menivät kirkkotarhan halki sisälle kirkkoon. Sofi palasi kernaammin keittiöön: Tässä saattoi tarvita kupin kahvia — nyt taas.

Aurinko paistoi keittiöön, ja Sofi sai ikkunan auki.

»Ehkä sitä kuulis vähän puhettakin», sanoi hän.

»Rovastill on nyt niin ylösrakentava ajatusmeininki kaikiss ruumispuheiss», lisäsi hän kuin sulkumerkkien välissä.

»Ja taitaa se muutenkin tehdä hyvää ett istuu hiljaa auringoss», lopetti hän.

Hän sai kahvia.

Matami Bølling oli makuuhuoneesta kuullut, että nyt oli kaikki jälleen hiljaista. Arkana hän avasi oven; ei, nyt ei siellä ollut ketään.

Oli kuin hän olisi hengittänyt keveämmin… Ja vihdoinkin hän meni tyttärensä luo ja lukitsi oven.

Tinka oli istuutunut makuuhuoneeseen Bøllingin viereen.

Kirkossa alettiin veisata. Myöskin Tinka oli avannut ikkunat: oli kuin voimakas laulu olisi pyrkinyt täyttämään hiljaisen rakennuksen:

Ken tietää, kosk' on lähtö mulla? Näät aika on kuin virran vuo, niin helposti voi hetki tulla, mi matkakutsun mulle tuo. Oi Luoja, aino-Pojassas' suo mulle kuolo autuas.

Vanhan Bøllingin hapuilevat kädet vaipuivat hetkeksi lepoon, ja näytti miltei siltä, kuin hän olisi kuulostanut.

Matami Bølling oli noussut; hän avasi kaikki ikkunat lakanain takana nopein, vapisevin käsin, aivan kuin olisi varastanut jotain: saisihan hän antaa tuon vieraan laulun tulvata tyttärensä luo.

Ain' auta täällä kulkeissani mua tietä synnin välttämään, niin vastaan kutsun saadessani: »Oon, Herra, valmis lähtemään.» Oi Luoja, aino-Pojassas' suo mulle kuolo autuas.

Nopeasti vyöryivät vaunut koulun edustalle, ja Sofi paasi ylös ja meni ulos katsoakseen kuka siellä saapui niin myöhään.

»Lise, Lise», huusi hän ja oli niin kiihdyksissä, että hänen täytyi istuutua vallan oven viereen: »Se on piispa, se on piispa.»

Lise juoksi sisään, makuuhuoneen halki, sisälle saliin, aivan pyörryksissä.

»Matami, matami», sanoi hän hengästyneenä, »se on piispa».

Matami Bølling nousi hitaasti tyttärensä luota, hän ei ymmärtänyt mitään. Sitten hän sanoi: »Piispa», ja alkoi vapista.

Jalat kantoivat hänet tuskin makuuhuoneeseen Tinkan luo: Hän ei saattanut tavata piispaa — hän ei saattanut tavata häntä — ei…

Mutta hänenhän täytyi: Se oli piispa.

Ja hänen täytyi ottaa musta myssy päähänsä…

He etsivät sen esille; mutta matami Bølling ei ollut saada sitä päähänsä käsiraukoillaan.

Se oli piispa, piispa — kaikki saapuivat siis lausumaan tuomionsa.

Vihdoin hän meni sisään. Piispa seisoi etuhuoneessa. Matami Bølling ei voinut puhua, eikä hän uskaltanut katsoa piispaa kasvoihin.

»Minä kuulin surustanne ja tahdoin tulla teitä katsomaan», sanoi piispa hitaasti ja lempeästi ja puristi hänen molempia vapisevia käsiään. »Se lapsi parka teidän lapsi parkanne.»

Matami Bølling kohotti silmänsä piispan puoleen, ja kuvaamaton hymy levisi kuin äkillinen valo hauen kasvoilleen…

»Oi Jumala, oi Jumala», kuiskasi hän ja suuteli piispan käsiä.

Piispa veti kätensä pois ja astui Tinen luo. Kauan aikaa seisoi hän näin, silmät kiinnitettyinä noihin jäisiin kasvoihin, aivan kuin tuskaiseen hartauteen vaipuneena.

»Niin», sanoi hän ja nosti ristityt kätensä miltei päänsä tasalle: »Jumala antakoon meille anteeksi — Jumala antakoon meille kaikille anteeksi.»

Matami Bølling oli painanut päänsä kuolleen tyttärensä tyynylle. Ja pelokkaana ja hyvin hiljaa, ikäänkuin olisi saanut itse korkeimman tuomioistuimen vapauttavan tuomion, kuiskasi hän, painaen jälleen huulensa piispan käsille:

»Ja saavatko kellotkin soida?»

Piispa nosti päätään.

»Miksi eivät soisi?» sanoi hän. »Pitäähän hänen saada kuulla omat kellonsa viimeistä kertaa.»

Matami Bølling lyyhistyi maahan ja itki, ja piispa taputti häntä päähän.

Kirkossa veisattiin jälleen — voimakkaina kaikuivat nuo monet äänet.
Piispa ei liikahtanut.

»Entä uhrikaritsainen?» kysyi Isak huolissaan, vaikka itseänsä vainen oli tultu uhraamaan. Oman nuoren elämän tähden uhriveistä hän säikkyi häntä uhkaavaista, kysyi uhrikaritsaista.

Täss' on uhrikaritsainen, kuuluu Jeesuksemme ään', säätänyt on taivahainen isä uhripäivän tään. Syömmessäni vapisen vuoksi hetken hirmuisen. Mutta koko mailman tähden verikuoloon, syytön, lähden.

Laulu taukosi, mutta piispa seisoi yhä hiljaisen vuoteen ääressä.
Kirkkotarhasta kaikuivat rätisevät kunnialaukaukset yli haudan.

Kansaa tulvasi pois kirkkomaalta, ja torilta alkoi kuulua ääniä. Papit tulivat takaisin, vähäpuheisina ja hämmästyneinä. He olivat tunteneet piispan vaunut.

Mutta kun kaikki vielä seisoivat etuhuoneessa, avasi hänen korkea-arvoisuutensa oven ja astui ulos. Hän nyykäytti hiljaa päätään kaikille, ja papit kumarsivat äänettöminä.

Piispa ojensi kätensä vanhalle Götschelle ja sanoi lempeästi:

»Bølling-raukkamme.»

Ja alentaen ääntään, äkillisen liikutuksen valtaamana, hän sanoi, vieden nopeaan ja miltei suonenvetoisesti kätensä silmilleen:

»Niin, niin — katso, me olemme vain Sinun palvelijoitasi — auta meitä ymmärtämään Sinun todistuksesi.»

Hän lähti huoneesta, nyykäyttäen pari kertaa hiljaa päätään, ja nousi vaunuihinsa.

Joukko oli poissa, ja ylt’ympäri oli jälleen hiljaista. Jähmettynyt maa lepäsi kuin kuollut.

Eräät vaunut vyöryivät miltei piispan vaunuihin kiinni, niin että piispa pisti päänsä esiin, katsoakseen kuka se oli.

Se oli matami Esbensen, joka siinä määrin kauhistui nähdessään piispan, että suorastaan alkoi niiata heiluvissa kieseissään. Hän oli tulipunainen ja rehkiintynyt. Hän oli alituiseen toimessa: näinä kauhun aikoina tapahtui kaikki yhteen menoon.

Hän niiaili niiailemistaan, kunnes oli ehtinyt sivutielle.

Mutta piispa veti päänsä takaisin, tuntematta häntä.

Hänen edellään ajoi rouva Appel. Hän istui yksin korkeissa, eriskummaisissa ajoneuvoissa, ja tuuli tarttui hänen pitkään huntuunsa, nostaen sen korkealle — yli tien.

Mutta matami Esbensen istui ja käänteli yhä päätään nähdäkseen vielä »hänen korkea-arvoisuuttaan», ja ajaa keinutteli täyttä vauhtia kieseissään tietä pitkin, — pois omiin toimiinsa.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TINE ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TINE

- ÄITINI MUISTOLLE.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE